ПОСТАНОВА
Іменем України

27 лютого 2018 року 
Київ
справа №725/5885/14-а
адміністративне провадження №К/9901/1632/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Гриціва М.І., 
суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В., -
розглянув у порядку письмового провадження за матеріалами справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2015 року (судді: Совгира Д.І., Білоус О.В., Курко О.П.) у справі за її позовом до Пенсійного фонду України, управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях (далі - управління ПФУ, ПФУ відповідно) про зобов'язання призначити і виплачувати пенсію за віком,
встановив:
У травні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати незаконною відмову ПФУ у призначенні і виплаті пенсії за віком, зобов'язати ПФУ та управління ПФУ прийняти необхідні для призначення пенсії за віком документи, призначити і виплачувати пенсію за віком з 13 грудня 2009 року як особі, що виїхала на постійне місце проживання за кордон.
На обґрунтування позову послалася на те, що 31 травня 1989 року вона виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, має 34 роки 2 місяці загального трудового стажу в Україні, тому у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України Рішення від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 (далі - Рішення № 25-рп/2009), яким визнано неконституційними положення пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-VІ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1058-VІ), вона має право на призначення та виплату пенсії за віком з 13 грудня 2009 року. Проте ПФУ незаконно відмовив їй у призначенні такої пенсії.
Першотравневий районний суд міста Чернівці постановою від 11 лютого 2015 року відмовив у задоволенні позову. При цьому зазначив, що відповідно до частини першої статті 92 Закону України від 5 листопада 1991 року   № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1788-ХІІ) громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Крім того, послався на те, що позивачка не зверталася до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії, тому ці вимоги є необґрунтованими. Проаналізувавши повноваження ПФУ, суд вказав, що позивачка звернулася до ПФУ із проханням призначити та виплатити їй пенсію, проте цей суб'єкт владних повноважень не відмовляв у призначенні та виплаті такої пенсії, а лише надав роз'яснення відповідно до Закону України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР).
Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 30 червня 2015 року постанову суду першої інстанції скасував, як таку, що прийнята неповноважним судом, та прийняв нову - про відмову у задоволенні позову.
Приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідач ПФУ є центральним органом виконавчої влади, тому має місце спір, який не підсудний місцевому загальному суду як адміністративному суду та не підлягає розгляду суддею одноособово, внаслідок чого відповідно до вимог статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), у редакції чинній на момент прийняття судового рішення, постанова суду першої інстанції, яка ухвалена неповноважним судом, підлягає скасуванню.
Що стосується позову суд зазначив таке.
Аналіз Закону 1058-VІ дає підстави вважати, що виїзд громадянина України за межі України не може бути підставою для позбавлення його права на пенсійне забезпечення при наявності необхідного віку та страхового стажу. 
Проте, позивачка ОСОБА_1 звернулася із заявою про призначення пенсії за віком до Правління ПФУ, яке відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; далі - Порядок) не наділено повноваженнями щодо призначення пенсій особам, які досягли пенсійного віку, тому обґрунтовано надало відповідь відповідно до Закону № 393/96-ВР.
Також суд зазначив, що на підтвердження трудового стажу позивачка надала суду копію диплома та копію неповної виписки із трудової книжки, з якої неможливо встановити якою установою вона видана, до того ж ці копії не завірені належним чином. Отже, позивачка не надала доказів, які б свідчили про порушення суб'єктами владних повноважень її права на пенсійне забезпечення.
Що стосується позовних вимог до управління ПФУ про зобов'язання прийняти документи для призначення пенсії, призначити пенсію та виплачувати її, апеляційний суд зазначив, що захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, ухвалення судового рішення щодо захисту прав та інтересів особи на майбутнє, передбачаючи що вони можуть бути порушені, є безпідставним. Тому, оскільки позивачка не зверталася до управління ПФУ із заявою про призначення пенсії, ця позовна вимога заявлена передчасно.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 йдеться про те, що суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції з підстав його прийняття неповноважним судом, проте раніше цей же суд направив позовну заяву на розгляд цього ж місцевого загального суду як адміністративного суду. Зазначила, що суд фактично визнав її право на пенсію, проте відмовив у задоволенні позову. Мовиться у скарзі й про те, що ПФУ не затвердив порядок подачі та оформлення документів для призначення пенсій особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, чим допустив бездіяльність. Просить скасувати судові рішення постановлені у справі та прийняти нове - про задоволення позову.
На касаційну скаргу ПФУ та управління ПФУ надіслали відзиви, в яких просять у задоволенні касаційної скарги відмовити та залишити в силі постанову суду апеляційної інстанції.
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення апеляційним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Статтею 44 Закону № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу ПФУ або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням ПФУ за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.
Частиною п'ятою статті 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком.
Відповідно до пункту 1 Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.
У пункті 7 Порядку міститься перелік документів, необхідних для призначення пенсії.
Згідно з пунктом 30 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.
Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
При прийманні документів орган, що призначає пенсію:
а) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;
б) здійснює попередню правову експертизу змісту і належного оформлення представлених документів;
в) перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження (пункт 38 Порядку).
Не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до ПФУ (пункт 39 Порядку).
Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (пункт 43).
Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку. 
Згідно з вимогами Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2007 року № 1261 (чинного, на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії) ПФУ не має повноважень на призначення пенсії за віком, до того ж в силу вимог пункту 1 цього Порядку, який передбачає особисту подачу такої заяви або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, не може і передати таку заяву на розгляд до відповідного територіального органу, що призначає таку пенсію. 
Із мотивації рішення суду апеляційної інстанції, випливає, що попри наявність у позивачки конституційного права особи на виплату пенсії як громадянки, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон, суд зважив на те, що вона звернулася із заявою про призначення такої пенсії до органу (ПФУ), який не наділений повноваженнями щодо її призначення, а до управління ПФУ не зверталася із такою заявою. Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що документи надані позивачкою для призначення пенсії не відповідають вимогам Порядку. За обставин недотримання позивачкою встановленого порядку звернення за призначенням пенсії висновується, що ПФУ діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, а вирішення питання про зобов'язання управління ПФУ вчинити певні дії є передчасним.  
Доводи касаційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували наведені висновки суду апеляційної інстанції. 
Слід також зазначити, що Верховний Суд не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (стаття 341 КАС, у редакції чинній з 15 грудня 2017 року).
Що стосується доводів позивачки про те, що ПФУ на виконання вимог Рішення    № 25-рп/2009 не вніс зміни до Порядку щодо подачі та оформлення документів для призначення пенсій особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, чим допустив, на думку позивачки, бездіяльність, то вони не можуть бути розглянуті, оскільки такої вимоги не було заявлено в суді першої інстанції. 
Скасувавши рішення суду першої інстанції на підставі пункту 4 частини першої статті 202 КАС, у редакції чинній на момент прийняття рішення, (аналогічна норма міститься у статті 317 КАС, у редакції чинній на сьогоднішній день) апеляційний суд правильно застосував цю процесуальну норму, тому доводи скаржниці в цій частині також є необґрунтованими. 
Отже, колегія суддів визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого касаційна скарга позивачки залишається без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,  
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 
 30 червня 2015 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 М.І. Гриців
Судді :                                                                                Я.О. Берназюк
                                                                                          Н.В. Коваленко