П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
            
18 квітня 2018 року
м. Київ
Справа № 9901/380/18
Провадження № 11-205заі18                                
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О.Б.,
суддів Антонюк Н.О., Британчука В.В., Гудими Д.А., Данішевської В.І., Золотнікова О.С., Князєва В.С., Лобойка Л.М., Лященко Н.П., Рогач Л.І., Саприкіної І.В., Ситнік О.М., Уркевича В.Ю., Яновської О.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до Верховної Ради України про визнання протиправними та нечинними положень закону
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2018 року (колегія суддів у складі                 Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Гімона М.М., Гриціва М.І., Мороз Л.Л.),
ВСТАНОВИЛА
У січні 2018 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду позов, у якому просив:
- визнати протиправним і нечинним положення частини другої статті 10 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції від 15 грудня 2017 року; далі - Закон № 1402-VIII) щодо «вибору захисника своїх прав із особи, яка надає правничу допомогу»;
- визнати протиправним і нечинним положення частини третьої статті 10 Закону                 № 1402-VIII щодо «здійснення представництва в суді виключно адвокатом»;
- визнати протиправним і нечинним положення частини першої статті 107 Закону                 № 1402-VIII щодо «здійснення громадянами права на звернення зі скаргою до Вищої ради правосуддя щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) тільки через адвоката».
Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтував тим, що під час прийняття наведених вище положень Закону № 1402-VIII Верховна Рада України допустила порушення приписів Конституції України, обов'язкових для України міжнародних договорів, практики Європейського суду з прав людини, що дає підстави стверджувати про незаконність цих положень Закону № 1402-VIII. Тому такий акт відповідача як суб'єкта владних повноважень може бути оскаржений у порядку адміністративного судочинства.
Позивач також зазначив, що прийняття Верховною Радою України таких положень Закону № 1402-VIII призвело до порушення гарантованого статтею 13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якуратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, адже член Вищої ради правосуддя використав статтю 107 Закону № 1402-VIII для залишення без розгляду дисциплінарної скарги ОСОБА_3 у зв'язку з її поданням представником за довіреністю, а не адвокатом.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 22 січня             2018 року відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), оскільки цей позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 16 лютого 2018 року подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій з підстави порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати постановлену ним 22 січня 2018 року ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду. 
Загалом наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_3 доводи зводяться до того, що Верховна Рада України як орган державної законодавчої влади, беззаперечно,                       є суб'єктом владних повноважень та може бути відповідачем у справах про визнання його актів незаконними, і такі справи відповідно до частини четвертої статті 22 та статті 266 КАС підсудні саме Верховному Суду як суду першої інстанції. Скаржник послався на те, що він не заявляв вимог про визнання окремих положеньЗакону      № 1402-VIII неконституційними, однак суд, не застосувавши положень статей 5, 6 КАС, незаконно відмовив у відкритті провадження у справі, чим порушив передбачені  Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України права позивача надоступ до суду та ефективний засіб юридичного захисту його цивільних прав і обов'язків у національному суді.
Представник Верховної Ради України у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти вимог апеляційної скарги і зазначає, що ОСОБА_3 у позові фактично порушує питання про невідповідність положень Закону № 1402-VIII Конституції України, проте вирішення таких питань віднесено до компетенції Конституційного Суду України.
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані на противагу їм аргументи представника Верховної Ради України, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС).
Відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС адміністративна справа  - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у  якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження. 
Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині другій статті 19 КАС.
Пунктом 1 частини другої цієї статті передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.
З наведеного випливає, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
За статтею 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Згідно з пунктом 3 статті 85 Основного Закону до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.
Відповідно до частини другої статті 1 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI «Про Регламент Верховної Ради України», саме цей Регламент визначає законодавчу процедуру, процедуру розгляду інших питань, віднесених до її повноважень, та порядок здійснення контрольних функцій Верховної Ради України. Саме згідно з нормами цього Регламенту Верховною Радою України створені з числа народних депутатів України комітети Верховної Ради України, обрані нею Голова Верховної Ради України та його заступники; народні депутати України в порядку і строки, визначені цим Регламентом, реалізують дії з розгляду законопроектів, які за змістом, способами, прийомами, завданнями і юридичною природою є проявами (вираженням, властивостями) функції законотворення. 
Такі дії Верховної Ради України не вважаються управлінськими, а тому не підпадають під контроль суду адміністративної юрисдикції. До них мають застосовуватися положення, що дозволяють вдатися до інших юрисдикційних форм захисту від порушень прав чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність нормам Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.
Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України, до яких, зокрема, належить вирішення питань про відповідність нормам Конституції України (конституційність) законів та інших правових актів Верховної Ради України.
Згідно із частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2136-VIII до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої  інстанції можуть оскаржуватися лише ті акти, дії чи бездіяльність Верховної Ради України, які прийнято/вчинено/допущено у правовідносинах, в яких цей орган реалізовує свої владні повноваження, до яких не відноситься законотворча діяльність Верховної Ради України, а також випадки, коли її акти підлягають перевірці на відповідність Конституції України (конституційність) Конституційним Судом України.
Невідповідність актів Верховної Ради України нормам Конституції України може бути підставою для прийняття Конституційним Судом України рішення щодо їх неконституційності, що вказує на неможливість розгляду таких справ у порядку адміністративного судочинства.
Отже, висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про непоширення юрисдикції Верховного Суду як суду першої інстанції на справу за позовом ОСОБА_3 про визнання протиправними і нечинними положень Закону № 1402-VIII з підстави їх невідповідності Конституції України та міжнародному законодавству відповідає правильному застосуванню норм права.
Тому відповідно до частини першої статті 316 КАС апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2018 року - без змін.
Керуючись статтями 243, 250, 266, 308, 312, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
У повному обсязі постанову складено 24 квітня 2018 року.
Суддя-доповідач | | О.Б. Прокопенко
Судді: | Н.О. Антонюк | Н.П. Лященко
| В.В. Британчук | Л.І. Рогач
| Д.А. Гудима | І.В. Саприкіна
| В.І. Данішевська | О.М. Ситнік
| О.С. Золотніков | В.Ю. Уркевич
| В.С. Князєв | О.Г. Яновська
| Л.М. Лобойко |