ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року 
м. Київ

Справа №  916/2587/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючого - Пількова К. М.,
суддів: Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання - Жураховської Т. О.,

учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський торговий дім"
представник позивача - Ющенко Н. М. дов. № 153 від 21.12.2017
відповідач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Порто-Франко" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко"
представник відповідача - Ногай Д. С. дов. від 01.11.2017
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сучасний факторинг"
представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - не з'явився

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" на рішення Господарського суду Одеської області від 06.12.2016 (суддя Жєлєзна С. П.) та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.10.2017 (головуючий суддя - Мишкіна М. А., судді Будішевська Л. О., Таран С. В.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський торговий дім" до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасний факторинг", про припинення права власності та визнання права власності, 

Короткий зміст позовних вимог
1.          20.09.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський торговий дім" (далі - Позивач) звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в АБ "Порто-Франко" (далі - Відповідач) про припинення права власності Відповідача на 9/50 у приміщеннях 1-го, 4-го та техприміщеннях за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 2 та визнання за Позивачем права власності на 9/50 у приміщеннях 1-го, 4-го та техприміщеннях за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 2.
Позовна заява мотивована тим, що Позивач та Відповідач є співвласниками нежилих приміщень 1-го, 4-го та техприміщень за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 2, 9/50 з яких належить Відповідачу, а 41/50 належить Позивачу. Належна Відповідачу частка не може бути виділена в натурі, оскільки фізично та технічно є невід'ємною частиною зазначених приміщень, поєднана з ними спільними входами/виходами, системою електро-, тепло-, водозабезпечення. За своїми техніко-економічними параметрами ці приміщення також є неподільною річчю. Складні конфліктні відносини між Позивачем та Відповідачем призвели до того, що спільне володіння та використання вказаних приміщень є неможливим і на даний час часткою Відповідача ніхто не користується з лютого 2015 року. Припинення права власності Відповідача на спірну частку не завдасть істотної шкоди його інтересам, адже він об'єктивно не має можливості належним чином використовувати це майно та отримувати прибуток від його використання; частка приміщень, що належить Відповідачу (9/50) з урахуванням техніко-економічних параметрів цих приміщень є незначною та не може бути виділена в натурі. 

Короткий зміст рішень судів І та апеляційної інстанцій
2.          06.12.2016 Господарський суд Одеської області прийняв рішення, залишене без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.10.2017, яким позов задовольнив. Припинив право власності Відповідача на 9/50 частин нежилих приміщень 1-го, 4-го поверхів та техприміщення, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, будинок 2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 13334372. Визнав за Позивачем право власності на 9/50 частин нежилих приміщень 1-го, 4-го поверхів та техприміщення, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, будинок 2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 13334372. Перерахував з депозитного рахунку Господарського суду Одеської області, відкритого у Головному управління Державної казначеської служби України в Одеській області на користь Відповідача вартість 9/50 частин нежилих приміщень 1-го, 4-го поверхів та техприміщення, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, будинок 2, реєстраціний номер об'єкта нерухомого майна 13334372 у загальному розмірі 5922800 грн. 
Прийняті у справі судові рішення, з посиланням на норми частини 2 статті 183, частини 2 статті 321, статей 322, 328, 346, 355, частини 1 статті 356, частин 1 - 3, статті 358, статей 359, 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частин 1, 3 статті 50, частини 1 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", частини 1 статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", мотивовані тим, що Позивачем вживаються всі необхідні заходи щодо утримання в належному стані будівлі, в якій знаходяться і спірні нежилі приміщення 1-го, 4-го поверхів техприміщення, в тому числі шляхом укладання договорів на споживання комунальних послуг, а саме: договір від 19.02.2001 про надання послуг водопостачання та водовідведення, договір від 26.02.2004 № 613 про постачання електричної енергії, договір від 01.01.2005 № 065 на поставку природного газу. З моменту набуття прав власності Позивач належним чином виконує обов'язки з утримання будівлі в цілому, в тому числі забезпечення необхідними комунальними послугами. Відповідач не надав судам доказів своєї участі в утриманні спільного майна, останній взагалі усунувся від утримання належної йому частки у спільному майні, що може вплинути на технічний стан будівлі в цілому. З огляду на викладене суди дійшли висновку про неможливість спільного володіння та користування майном та, як наслідок, наявність однієї з підстав, передбаченої статтею 365 ЦК України, для припинення права власності Відповідача на спірну частку в майні. Також встановлено, що частка Відповідача у спільному майні є незначною та не може бути виділена в натурі, між сторонами по справі наявні конфлікти щодо приміщень, належних Відповідачу, та які використовувались Позивачем на підставі договору для розміщення офісів та торгових приміщень. Таким чином позбавлення Відповідача права власності не може завдати істотної шкоди інтересам останнього, оскільки спірні приміщення останнім не використовуються, заходи щодо утримання майна не вживаються. Доказів на спростування наведеного Відповідачем судам не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.          01.11.2017 Відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 06.12.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.10.2017, прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
4. 01.03.2018 Позивач подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 06.12.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.10.2017 залишити без змін.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
5.          У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію чи розпочато процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 20.05.2015 у справі № 3-106гс15 та від 22.04.2015 у справі № 3-63гс15. Суди першої та апеляційної інстанцій всупереч положенням Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" прийняли рішення про відчуження майна банку іншим шляхом, аніж на прилюдних торгах.
6. В матеріалах справи відсутні докази, що будь-хто погодився сплатити за спірний об'єкт нерухомості 13 294 021 грн., однак містяться документи про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Сучасний Факторинг" (далі - Третя особа) перемогло у публічному аукціоні та погодилось сплатити 8643120, 25 грн., а Державному бюджету України в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб будуть завдані збитки, які дорівнюватимуть сумі, що складається з різниці між сумою, присудженою судом, та сумою, яку погодився сплатити переможець аукціону, у розмірі 2720320,25 грн., що прямо суперечить положенням статті 365 ЦК України.
7.  Суд апеляційної інстанції, не мотивуючи жодним чином своє рішення без врахування будь-яких обґрунтувань з боку заявника, які доводять неможливість подання доказів у суді першої інстанції, всупереч нормам частини 1 статті 32, частини 1 статті 36, статті 41 ГПК України призначив судову експертизу.
8.  У висновку експерта не визначено розмір ПДВ, який утримується з покупця та включається до ціни продажу, що також призведе до завдання збитків Державному бюджету України в розмірі 1173162, 80 грн. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
9.          За весь довготривалий час розгляду справи Відповідачу не вдалося продати належну йому частку нежилих приміщень 1 та 4 поверхів і техприміщень за будь-яку ціну вище ніж 5922800 грн. 
10. Скаржник не погоджується тільки з одним висновком судів, а саме про те, що припинення права власності Відповідача на спірні приміщення не завдасть шкоди правам та інтересам останнього.
11. Суди правильно застосували статтю 365 ЦК України, оскільки зазначена норма передбачає припинення права власності співвласника майна на певний об'єкт його власності не шляхом його відчуження власником, як йдеться у статті 51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а поза волею власника цього майна на підставі рішення суду за позовом інших співвласників. Отже стаття 51 зазначеного Закону не може застосовуватись у спірних правовідносинах.
12. Судами встановлено всі передбачені статтею 365 ЦК України обставини, які надають право прийняти рішення про припинення права власності співвласника на частку в спільному майні, про що зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-68цс14.
13. Скаржник фактично вимагає від суду касаційної інстанції додатково перевірити висновок експерта в частині правильності визначення вартості частки майна Відповідача та додатково перевірити наявні в справі документи, що відповідно до обмежень, встановлених статтею 300 ГПК України, виходить за межі касаційного перегляду.
14. Суди попередніх інстанцій повно, всебічно та об'єктивно встановили всі передбачені статтею 365 ЦК України обставини, які свідчать про обґрунтованість поданого у цій справі позову на підставі зібраних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які підтверджують існування цих обставин, правильно застосували до спірних правовідносин зазначену норму.

Позиція Верховного Суду
15.          Суд відхиляє посилання Скаржника (пункт 5) на те, що судами попередніх інстанцій прийнято рішення про відчуження майна Банку (Відповідача) всупереч вимогам Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у спірних правовідносинах. Суди мотивовано виходили з того, що відчуження власником свого майна охоплює випадки, у яких власник такого майна за власною волею, а також на підставі домовленості передає право власності на своє майно іншій особі (особам). Водночас, Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як спеціальний закон, який регулює введення у неплатоспроможному банку процедури тимчасової адміністрації та виведення неплатоспроможного банку з ринку, визначає способи реалізації таким банком свого майна, до яких зокрема віднесено продаж майна на відкритих торгах або безпосередньо юридичній чи фізичній особі. Однак встановлення нормами зазначеного Закону порядку реалізації банком свого майна в процедурі його ліквідації не виключає можливості припинення права власності на майно банку з інших підстав, передбачених зокрема положеннями статті 365 ЦК України, якою встановлено можливість припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду у разі наявності визначених законом підстав.
16. Посилання Скаржника (пункти 6, 8) щодо завдання Державному бюджету України збитків, які дорівнюватимуть сумі, що складається з різниці між сумою, присудженою судом, та сумою, яку погодився сплатити переможець аукціону, а також сумі ПДВ, що не враховано судами попередніх інстанцій, необґрунтовані. Як встановлено судами, електронні торги від 15.09.2016 щодо продажу спірного майна визнані такими, що не відбулись з підстав невнесення суми за придбане майно попередньо визнаним переможцем (учасник № 3) та відсутністю кроку електронних торгів учасником № 2; встановлено відсутність укладеного договору купівлі-продажу за результатами торгів, предметом якого є спірне майно; відсутність будь-яких підтверджень виконання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб покладеного на нього законом обов'язку з виділення частки у спільному майні відповідно до статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки на аукціон виставлено частку 9/50 в об'єкті нерухомості, що є спільним майном. Також судами встановлено, що спірна частка у майні неодноразово виставлялась на продаж, однак продана так і не була, а Відповідачем не доведено реальної можливості продажу цієї частки у спільному майні за ціною, що перевищує визначену експертом. 
17. Необґрунтованими є твердження Скаржника (пункт 7) про те, що експертиза у справі судом апеляційної інстанції була призначена за відсутності мотивів неможливості подання доказів у суді першої інстанції, всупереч частині 1 статті 32, частині 1 статті 36, статті 41 ГПК України, оскільки висновок судового експерта не є тим доказом, який учасник справи може отримати самостійно за відсутності призначеної судом експертизи у справі, а, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний господарський суд користується правами, наданими суду першої інстанції, зокрема правом призначити у справі судову експертизу з метою повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору та потребують спеціальних знань.
18. З огляду на викладене, встановивши, що спірна частка у спільному майні Банком (Відповідачем) не використовується, протягом вересня 2016 року - жовтня 2017 року, за результатами неодноразового виставлення на продаж спірних приміщень із зниженням їх вартості частка у спільному майні продана не була, а також те, що об'єкт спільної часткової власності - нежитлові приміщення 1-го та 4-го поверхів загальною площею 2501,2 кв.м. за адресою: Одеська область, м. Одеса, Новощіпний ряд, будинок 2, реєстраційний номер 13334372, загальна площа 13652,4 кв.м. є неподільною річчю та частка Банку не може бути виділена в натурі, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 365 ЦК України підстав для припинення права Відповідача на частку у спільному майні та, відповідно, наявність підстав для визнання за Позивачем права власності на належну банку 9/50 частку у спільній власності за встановленою вартістю 5865814 грн., визначеною на підставі проведеної у справі судової оціночно-будівельної експертизи, та яка була внесена Позивачем на депозитний рахунок суду. 
19. Враховуючи наведене подана касаційна скарга Відповідача підлягає залишенню без задоволення, а прийняті у справі судові рішення законні та обґрунтовані, тому зміні чи скасуванню не підлягають.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :
1.          Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Одеської області від 06.12.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.10.2017 у справі № 916/2587/16 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                К. М. Пільков

Судді                                                                                                    Т. Б. Дроботова

                                                                                                    Ю. Я. Чумак