ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року 
м. Київ

Справа №  909/226/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого (доповідач), Кушніра І.В., Краснова Є.В.
за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.11.2017
за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз"
про стягнення суми,
за участю:
від позивача: Лисенко В.О. (довіреність від 11.12.17)
від відповідача: Волощук П.Ю. (довіреність від  27.12.17),

ВСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач), звернувшись в суд з позовом, просило стягнути з Публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз" (далі - відповідач) 4 409 889,85 грн., з яких 2 937 587,61 грн. основного боргу, 908 223,08 грн. пені, 134 484,51 грн. - 3% річних та 429 594,65 грн. інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків за договором купівлі-продажу природного газу від 04.01.13 №13-151-Н в частині вчасної і повної оплати отриманого газу.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Останньою, оскаржуваною у касаційному порядку постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.11.2017, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 03.06.2016 скасовано. Позов задоволено частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 148 352,44 пені, 3 755,54 грн. інфляційних втрат, 20 499,90 грн. - 3% річних. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Заяву відповідача про відстрочку виконання постанови Львівського апеляційного господарського суду задоволено частково. Відстрочено виконання постанови суду на суму 172 607, 88 грн. з дня набрання постановою чинності строком на 6 місяців.
Апеляційний суд здійснив перерахунок заявлених до стягнення сум з урахуванням зміни сторонами порядку та строків проведення взаєморозрахунків, позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем, дійшов висновків про зменшення пені на 60 % та відстрочення виконання судового рішення на 6 місяців.
У касаційній скарзі позивач просить вказану постанову у справі скасувати в частині відмови у стягненні пені у розмірі 564 279,33 грн., 439 999,70 грн. інфляційних втрат, 79 480,82 грн. 3% річних та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити; в іншій частині оскаржувану постанову просить залишити без змін; судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покласти на відповідача.
Свої вимоги позивач обґрунтовує порушенням апеляційним судом статей 4^7, 43, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017, статей 525, 526, 551, 599, 625 Цивільного кодексу України, статей 231, 232, 233 Господарського кодексу України, ігнорування пункту 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду правовим позиціям Вищого господарського суду України, викладеним у постановах від 12.10.2016 у справі №910/4038/16, від 14.11.2017 у справі №910/17962/15.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить в задоволені скарги відмовити, а оскаржувану постанову, як законну і об'єктивну залишити в силі.
Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.
Апеляційним судом встановлено, що сторони у справі 04.01.2013 уклали Договір купівлі-продажу природного газу № 13-151-Н (та 7 додаткових угод), відповідно до умов якого позивач (продавець) зобов'язався передати у власність відповідачу (покупцю) у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору (пункт 1.1 договору).
З урахуванням внесених додатковими угодами змін до договору сторони визначили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.
Пунктом 7.2. договору передбачено відповідальність, у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. 
Суд також з'ясував, що на виконання умов вказаного вище договору позивач передав відповідачу протягом 2013-2015 років природний газ на загальну суму 80583662,17 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу; відповідач сплатив заборгованість за отриманий газ, заборгованість станом на день вирішення спору відсутня, про що свідчить акт звірки розрахунків від 31.05.2016, підписаний представниками сторін.
Вважаючи, що відповідач невчасно провів розрахунки за поставлений природний газ, чим порушив умови договору в частині оплати отриманого природного газу, позивач у зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання нарахував відповідачу до сплати 908223,08 грн. пені на підставі договору, 134484,51 грн. - 3% річних та 429594,65 грн. інфляційних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.
Виконуючи вказівки Вищого господарського суду України при новому розгляду справи, суд апеляційної інстанції виходив із того, що виконання відповідачем зобов'язань із оплати мало здійснюватися з урахуванням умов Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання оскільки сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору про купівлю-продаж природного газу №13-151-Н від 04.01.2013.
Такі висновки суду ґрунтуються на положеннях чинного законодавства виходячи із наступного.
У відповідності до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачені загальні умови виконання зобов'язання, а саме зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
За наслідками розгляду даного спору апеляційний суд встановив, що між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Івано-Франківській області, Фінансовим управлінням Тисменицької РДА, ПАТ "Тисменицягаз", НАК "Нафтогаз України" було укладено Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України.
Предметом цих Спільних протокольних рішень (п.1) є організація проведення Сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".
Згідно п.3 даних Спільних протокольних рішень Сторони зобов'язалися, зокрема, перерахувати кошти наступній Стороні, а Сторона остання - до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок.
Спільне протокольне рішення набирає чинності з моменту його підписання всіма Сторонами і діє до повного виконання Сторонами зобов'язань за цим Спільним протокольним рішенням (п.5.2.).
З огляду на наведене, шляхом підписання вище перелічених Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору про купівлю-продаж природного газу №13-151-Н від 04.01.2013.
Як визначається в абз. 4 даного Порядку (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005) розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.
Так апеляційним господарським судом здійснено перерахунок заявлених сум та визнано їх обґрунтованими у розмірі 370 881,11 грн. пені, 3 755,54 грн. інфляційних втрат. та 3% річних в розмірі 20 499,90 грн. з урахуванням того, що відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, а тому враховуючи, що позовна заява подана 14.03.2016, суд визнав, що в задоволенні вимог позивача про стягнення 3% річних у сумі 1371,00 грн. за період до 14.03.2013 слід відмовити, позаяк такі заявлені поза межами трьох річної позовної давності.
Решта заявленої позивачем суми пені в розмірі 537 341,97 грн., 112613,61 грн. 3% річних, інфляційних втрат у розмірі 425 839,11 грн., визнано судом заявленою на заборгованість, яка нарахована позивачем всупереч порядку, який визначений п. 6.1., 6.4., 6.5. договору і відхилено судом.
Поряд з цим, апеляційний суд прийшов до висновку про зменшення розміру неустойки на 60% і, як наслідок, задовольнили позовні вимоги в цій частині на суму 148 352,44 грн. пені.
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Право господарського суду у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачено пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.
У наведеній нормі йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до частини першої статті 4^7, частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України у редакції, що діяла під час прийняття судами рішень, судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи шляхом всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.
Згідно приписів статті 84 частини 1 пункту 3, статті 105 частини 2 пункту 7 цього Кодексу у тій же редакції, судові рішення є законними і обґрунтованими тоді, коли всі обставини справи, що входять до предмету доказування в справі та мають значення для її розгляду, відображені, в судових рішеннях, а висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Приймаючи оскаржену постанову в цій частині, апеляційний суд свої висновки мотивував тим, що основним джерелом фінансування діяльності відповідача як суб'єкта природної монополії є тариф на розподіл природного газу, що встановлюється йому регулятором на ринку природного газу Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Внаслідок зменшення обсягів транспортування природного газу (факт за 2015 рік - 34,94 млн.куб.м) у порівнянні з середньозваженими обсягами, затверджених у діючих тарифах. товариство недоотримувало тарифної виручки для забезпечення експлуатаційної діяльності з розподілу природного газу у сумі 3 390,48 тис. грн. з ПДВ. Також, через невідповідність тарифу на розподіл економічно обґрунтованим витратам, за 2015 рік товариство отримало збитки з даного виду діяльності в сумі 15 087,90 тис. грн., в тому числі з яких недофінансування витрат на ВТВ становить 14 247,90тис.грн. без ПДВ. Крім того, відповідач надає послуги не тільки населенню, а й бюджетним підприємствам й установам.
Також судом взято до уваги те, що відповідач погасив заборгованість в добровільному порядку, що свідчить про відсутність умислу з боку товариства щодо невиконання умов договору, оскільки невиконання зобов'язань з боку відповідача виникло з об'єктивних причин, пов'язаних з важким фінансовим становищем боржника.
Зазначені обставини спричинили неналежне виконання зобов'язання відповідачем і продовжують перешкоджати своєчасному здійсненню розрахунків за куплений природний газ.
Окрім цього, судом враховано, що однією з причин несвоєчасних розрахунків за спожитий природний газ є наявність недоотримання 74,8% обігових коштів за надані послуги із транспортування природного газу розподільними трубопроводами, які компенсуються пільговим категоріям населення у вигляді субсидій.
З огляду на викладене апеляційний суд, враховуючи факт повного виконання основного зобов'язання відповідачем, а також незначний, у переважній більшості, термін несвоєчасної оплати газу, важливість збереження господарської діяльності відповідача, та з врахуванням інтересів позивача як об'єкта, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, обставини щодо наявності заборгованості споживачів газу (населення та бюджетних організацій) перед відповідачем за спожиту теплову енергію, обґрунтовано зменшив розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на 60%.
Також, частково задовольняючи клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду на 6 місяців апеляційний господарський суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази свідчать про існування реальних обставин, які ускладнюють виконання рішення у справі, зокрема, апеляційним господарським судом враховано матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, суспільне значення підприємств, а також те, що надання відстрочки зробить можливим виконати рішення суду в майбутньому.
Наведеним спростовуються доводи позивача, тому посилання на порушення порушенням судом статей 4^7, 43, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017, статей 525, 526, 551, 599, 625 Цивільного кодексу України, статей 231, 232, 233 Господарського кодексу України, ігнорування пункту 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 відхиляються судом, а доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, знайшли своє підтвердження.
Посилання позивача на правову позицію Вищого господарського суду України, викладену у постановах від 12.10.2016 у справі №910/4038/16, від 14.11.2017 у справі №910/17962/15 також визнаються судом неспроможними, оскільки у постанові від 12.10.2016 у справі №910/4038/16 касаційний суд скерував справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав того, що судом апеляційної інстанції при розгляді клопотання про зменшення пені не надано належної оцінки доводам ПАТ "НАК "Нафтогаз України", наведеним в його обґрунтування, зокрема щодо причини неналежного виконання обов'язку та ступеня виконання зобов'язання та не взято до уваги інтереси сторін, не оцінювались: вжиття відповідачем заходів для усунення порушення та його наслідків, невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінка винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), що є відмінним від висновків апеляційної інстанції у даній справі.
У постанові від 12.10.2016 у справі №910/4038/16 касаційна інстанція відправила справу на новий розгляд з тих підстав, що суди перевірили, чи була погашена відповідачем основна заборгованість станом на 30.11.2016, коли набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" та в залежності від цього належним чином не перевірив, чи наявна у боржника заборгованість (інфляційні втрати, 3% річних, пеня), що підлягає врегулюванню саме через визначену в Законі процедуру з включенням боржника до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (з відповідними наслідками, передбаченими Законом України "Про виконавче провадження"), чи наявна заборгованість підлягає безумовному списанню, в порядку ч. 3 ст. 7 цього Закону.
У даній справі, що переглядається, апеляційний суд встановив погашення відповідачем основної заборгованості.
Отже, наведені скаржником рішення судів касаційних інстанцій, з огляду на відмінність предмету спору і матеріально-правового регулювання, не дають правових підстав для висновку про те, що у даній справі постанова апеляційної інстанції є незаконною.
За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.
За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.
Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі належить покласти на позивача.
Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.11.2017 у справі № 909/226/16 Господарського суду Івано-Франківської області, залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Г. М. Мачульський
Судді                                                                                          І. В. Кушнір
                                                                                          Є. В. Краснов