Постанова
Іменем  України
 
18 квітня 2018 року
м. Київ
справа № 274/5606/15-ц
провадження № 61-12095св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 листопада 2016 року у складі судді Хавронюка О. Л. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Товянської О. В., Гансецької І. А.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб» прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 203, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делеговано усі повноваження ліквідатора банку, які визначені, зокрема,  статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
У жовтні 2016 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 заявив клопотання про зупинення провадження у справі, мотивуючи його тим, що 10 лютого 2016 року Конституційним Судом України відкрито конституційне провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року. Оскільки уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюк В. С. діє виключно на підставі цього закону, на думку заявника, є усі правові підстави для зупинення провадження до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України за результатом розгляду справи                           № 1-26/2016 (№ 2-4/2016) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року.      . 
Ухвалою Бердичівського районного суду Житомирської області                        від 14 листопада 2016 року провадження у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу зупинено до розгляду Конституційним Судом України справи № 1-26/2016     (2-4/2016).
Зупиняючи провадження у справі, суд керувався тим, що Верховний Суд України звернувся до Конституційного Суду України з поданням, у якому просив перевірити на предмет відповідності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням частини першої статті 6, статті 8, частини четвертої, статті 13, статей 21, 22, частин першої-п'ятої статті 41 Конституції України, що є підставою для зупинення провадження у цій справі.
Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26 грудня 2016 року ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області                 від 14 листопада 2016 року залишено без змін.
Погоджуюсь із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд зазначав, що ухвалою Конституційного Суду України від 10 лютого 2016 року відкрито конституційне провадження за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в цілому, а також те, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків та має застосовуватися до спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі. 
У січні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 грудня 2016 року, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди при вирішенні справи не надали належного правового значення тому, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є стороною кредитного договору, укладеного 08 травня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 та за яким ПАТ КБ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути заборгованість. Крім того, зазначає, що рішення Конституційного суду України щодо відповідності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»                       від 23 лютого 2012 року Конституції України не впливає на розгляд цієї справи.
У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що на час розгляду справи в суді цивільно- процесуальна дієздатність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюк В. С. оскаржується в Конституційному Суді України, а тому є всі передбачені законом підстави для зупинення провадження у справі.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
03 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі: неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається у порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.
Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) від 27 червня 2000 року              № 30979/96).
Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.
Відповідно до частини першої статті 157 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця.
У справі, яка переглядається, предметом спору є стягнення із ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, тобто дослідженню та встановленню підлягає обсяг зобов'язань відповідачів перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», що виникли за кредитним договором та договором поруки. 
Таким чином, неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду конституційного подання повинна обумовлюватися взаємозалежністю предмета позову у справі та підстав конституційного подання.  
Однією з підстав конституційного подання щодо перевірки відповідності Конституції України Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»є питання щодо конституційності положень цього закону в частині надання повноважень на здійснення ліквідації банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який не є органом державної влади, а не Національному банку України. 
Дійшовши висновку про те, що факти, встановлені у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року, будуть мати преюдиціальне значення для справи, що переглядається, суди не вказали, яким чином на обов'язок відповідачів перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо повернення кредиту та платежів за ним впливають обставини про те, на який орган буде покладено повноваження щодо здійснення ліквідації банків.
Крім того, зупинивши провадження у справі, суди не дослідили, чи не порушується у такому разі право позивача на розумні строки розгляду справи.
З урахуванням викладеного, ухвали судів підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи за частиною четвертою статті 406 ЦПК України. 
Керуючись статтями 406, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити.
Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області                   від 14 листопада 2016 рокута ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 грудня 2016 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції ухвала районного суду та ухвала апеляційного суду втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. І. Журавель
| В. М. Коротун
| В. П. Курило