Постанова 
Іменем  України
 
11 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 263/13312/15-ц
 
провадження № 61-13364св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відповідач - ОСОБА_7,
представник відповідача - ОСОБА_8,
відповідач - виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області,
представник відповідача - Світлична Ірина Михайлівна, 
третя особа - Департамент міського майна Маріупольської міської ради Донецької області, 
представник третьої особи - Світлична Ірина Михайлівна,
третя особа - Житлово-комунальне підприємство «ЖИЛКОМПЛЕКС»,
представник третьої особи - Івашина Олена Олександрівна,
третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Чичекова ОленаАнатоліївна,  
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду                      м. Маріуполя Донецької області у складі судді Скрипниченко Т. І.                           від 16 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Мироненко І. П., Баркова В. М., Биліни Т. І.,                            від 16 березня 2017 року
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до              ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, треті особи: Департамент міського майна Маріупольської міської ради Донецької області, Житлово-комунальне підприємство «ЖИЛКОМПЛЕКС» (далі - ЖКП «ЖИЛКОМПЛЕКС»), приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Чичекова О. А., про визнання недійсними розпорядження про приватизацію, свідоцтва про право власності на житло, заяви та довідки про склад сім'ї, заповіту, договору купівлі-продажу, реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації та визнання права користування.   
 
Позовна заява мотивована тим, що з моменту народження, 1985 року, вона проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 разом із: братом,            ОСОБА_12, і батьками: ОСОБА_13, ОСОБА_2 Також з ними проживала її баба, ОСОБА_5, яка з 1995 року стала мешкати у                        с. Малинівці Нікольського району Донецької області. 
У січні 2014 року при зверненні її матері, ОСОБА_2, до міліції за фактом заміни замків у зазначеній квартирі, стало відомо, що власником квартири шляхом приватизації у 1994 році стала ОСОБА_5 
Позивач вважала, що приватизація квартири № 5 за вищевказаною адресою є недійсною, оскільки ОСОБА_5 були надані неправдиві документи про склад сім'ї. Крім того, документи, на підставі яких 12 січня 1994 року видано розпорядження про приватизацію, а саме довідка про склад сім'ї та заява ОСОБА_5, підписані керівником підприємства з обслуговування житла ОСОБА_14, який працевлаштований на цю посаду лише 27 січня 1994 року. 
ОСОБА_1 зазначала, що про приватизацію квартири їй стало відомо лише у січні 2014 року, тому просила: поновити строк звернення до суду з позовом, визнати недійсними розпорядження про приватизацію, свідоцтво про право власності на житло, видане на ім'я ОСОБА_5, заяву ОСОБА_5 та довідку про склад сім'ї. 
Разом з тим ОСОБА_6, яка є дочкою ОСОБА_5, повторно зареєстрована у спірній квартирі після проведення приватизації 18 березня 1994 року без згоди її батьків, а також 25 листопада 2014 року без згоди у тому числі і її, при цьому з 1982 року в цій квартирі не проживала.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 18 березня 1994 року та 25 листопада 2014 року недійсними. 
Також 20 січня 2016 року ОСОБА_5 шляхом обману, оскільки не повідомила про наявність судового спору, продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7            29 січня 2016 року за заявою нового власника її знято з реєстраційного обліку за цією адресою, тому вона просила суд визнати недійсними договір купівлі-продажу спірної квартири та зняття її з реєстраційного обліку, визнати за нею право користування жилим приміщенням.
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області             від 16 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання заповіту на квартиру недійсним залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 207 ЦПК 2004 року.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області             від 16 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними розпорядження про приватизацію, договору купівлі-продажу та зняття з реєстрації відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено поважність причин пропущення строку позовної давності для захисту своїх прав, які вона вважає порушеними з моменту приватизації, тобто з 1994 року. При цьому суд врахував, що повноліття ОСОБА_1 набула 17 січня 2003 року, а звернулася до суду лише 06 листопада 2015 року, тобто більше ніж через            12 років після виникнення такого права, тому відсутні підстави для визнання розпорядження про приватизацію недійсним.
Крім того, усі інші позовні вимоги позивача є похідними, тому також задоволенню не підлягають. При цьому відсутній спір в частині визнання недійсної реєстрації ОСОБА_6, оскільки остання знята з рєстрації у спірній квартирі 29 січня 2016 року.
 
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.
Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області             від 16 грудня 2016 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, надав належну оцінку наявним у справі доказам, а саме щодо спливу позовної давності, тому обґрунтовано відмовив у задоволені позову ОСОБА_1  
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.     
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд не залучив до участі в справі належного відповідача (співвідповідача), а також третіх осіб, прав і обов'язків яких стосується даний спір, у зв'язку з чим не визначився з характером спірних правовідносин, порушивши положення статей 10, 33, 35, 130, 213, 2014, 303, 316 ЦПК України 2004 року.
Так, суд першої інстанції встановив обставини, що стосуються прав і обов'язків Державного підприємства з ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», яке участі у справі не приймало. При цьому виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області не є належним відповідачем, оскільки не є правонаступником Державного підприємства з ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», яке прийняло                   12 січня 1994 рокуоспорюване розпорядження про приватизацію та видало свідоцтво про право власності на житло, а правонаступник - ЖКП «ЖИЛКОМПЛЕКС», участі в справі в якості відповідача не приймало, тому суд не мав права відмовляти їй у задоволенні позову у зв'язку з пропущенням строку позовної давності.
При цьому висновки судів щодо пропущення строку позовної давності не відповідають нормам матеріального права та обставинам справи, оскільки на час приватизації вона була неповнолітньою, однак перебіг позовної давності не залежить від досягнення особою повноліття, а обчислюється від дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Про порушення своїх прав вона дізналась у січні 2014 року, коли ОСОБА_6 змінила замки у спірній квартирі, обмеживши її право користування квартирою.
Також суд першої інстанції не зазначив у рішенні підстави для відмови у позові по кожній заявленій позовній вимозі, чим порушив вимоги статей 213, 214 ЦПК України 2004 року, а суд апеляційної інстанції зазначені порушення не усунув.
Разом з тим апеляційний суд безпідставно послався на рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 січня 2015 року, оскільки воно стосується факту обізнаності її матір'ю, ОСОБА_2, про приватизацію спірної квартири, а не нею. Також не звернення ОСОБА_2 раніше з позовом в її інтересах не замінює і не обмежує її право особисто звернутись до суду.       
Крім того, суд не взяв до уваги, що при прийнятті розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_1 порушено порядок передачі квартири у власність ОСОБА_5, оскільки остання приховала факт її прописки і проживання в указаній квартирі, чим позбавила її можливості прийняти участь у приватизації, порушивши її житлові права, передбачені статтею 9 ЖК УРСР. 
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
 
У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
06 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судом установлено, що 12 січня 1994 року ОСОБА_5 звернулась із заявою до керівника органу приватизації, в якій просила оформити передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність. До зазначеної заяви нею була додана довідка про склад сім'ї, в якій ОСОБА_5 зазначена як одноособовий наймач спірної квартири.
Розпорядженням органу приватизації Державного підприємства з ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» від 12 січня 1994 року                      № 14829 вказану квартиру передано у власність ОСОБА_5 одноособово, на підставі чого останній 02 березня 1994 року видано свідоцтво про право власності на житло, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 52,2 кв. м.
Згідно з копією особового рахунку № 1680 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: з липня 1972 року син основного наймача ОСОБА_5 - ОСОБА_13, а з листопада 1989 року невістка - ОСОБА_2, та їх діти: дочка                       ОСОБА_1, 1985 року народження, син ОСОБА_12, 1988 року народження. 22 лютого 1994 року останні були знятті з реєстрації, а                        15 березня 1994 року зареєстровані повторно. 10 листопада 2009 року ОСОБА_13 знятий з реєстрації у зв'язку зі смертю. ОСОБА_2,                 ОСОБА_1, ОСОБА_12 зняті з реєстрації 29 січня 2016 року.
 
Тобто на момент приватизації (видання розпорядження органу приватизації) вказаного житла у квартирі були прописані п'ять осіб: ОСОБА_5 - основний наймач, її син, ОСОБА_13, невістка,                ОСОБА_2, онуки: ОСОБА_1 (позивач у справі), ОСОБА_12
 
Відповідно до положень статті 1, частини першої статті 5, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. 
 
Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, частини першої статті 17 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом із іншими членами сім'ї.
 
Таким чином, приватизація спірної квартири відбулась з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та законних прав на житло ОСОБА_1, яка постійно проживала і була зареєстрована в цій квартирі як член сім'ї наймача.
 
Згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. 
 
Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 
 
За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. 
 
Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. 
 
Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.
 
Судом установлено, що ОСОБА_1, звертаючись до суду з даним позовом посилалась на те, що в силу неповнолітнього віку, а також відсутності можливості ознайомитися з документами про приватизацію спірної квартири, які знаходились у ОСОБА_5, вона не володіла інформацією, що спірна квартира була приватизована лише на ОСОБА_5
Позивач зазначала, що про порушення свого права дізналась у січні                 2014 року, просила поновити пропущений строк звернення до суду посилаючись на те, що до цього часу ніхто не обмежував її у праві користування спірною квартирою, тому у неї не було необхідності в отриманні документів про право власності.
 
Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що вказані позивачем причини пропущення строку позовної давності не є поважними, оскільки ОСОБА_1 мала об'єктивну можливість дізнатися про обставини порушення її права, зважаючи на те, що постійно проживала у квартирі, отже, вчиняла або повинна була вчиняти юридично важливі дії щодо неї. При цьому ОСОБА_1 набула повноліттяще у 2003 році, однак своїми правами щодо спірної квартири не цікавилась, хоча повинна була це робити та нести повну відповідальність за житло.
 
При цьому колегія суддів виходить з того, що доводи касаційної скарги зводяться до бажання повторного перегляду вже вирішеної справи тільки з метою нового її слухання і вирішення. Проте це порушує принцип остаточності рішення суду (res judicata), оскільки підстав для перегляду судових рішень немає, права та обов'язки сторін уже вирішені (рішення Європейського суду з прав людини: «Брумареску проти Румунії», «Науменко проти України»).

Таким чином, висновки судів про те, що позивачем не доведено поважність причин пропущення строку позовної давності для захисту прав, які вона вважає порушеними з моменту приватизації квартири, тобто з 1994 року, відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана належна правова оцінка.
 
Посилання касаційної скарги на те, що суд не залучив до участі в справі належного відповідача (співвідповідача), а також третіх осіб, прав і обов'язків яких стосується даний спір, є безпідставним, оскільки                   ОСОБА_1, пред'явивши позов, який безпосередньо стосується прав та обов'язків певних осіб, повинна була зазначити їх відповідачами, які й мають відповідати за позовом, та третіх осіб (стаття 119 ЦПК України            2004 року).     
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не зазначив у рішенні підстави для відмови у позові по кожній заявленій позовній вимозі також є безпідставними, оскільки суд зобов'язаний правильно застосувати норми матеріального та процесуального права, пославшись на закон, котрим керувався при ухваленні рішення, у разі відмові в позові, навести в рішенні конкретні обставини і факти, що спростовують наведені в заяві доводи. При цьому не допускається саме лише посилання на їх обґрунтованість, недостатність, безпідставність.
 
Разом з тим, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
З урахуванням наведеного висновки судових рішень є достатньо аргументованими.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
 
Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області                  від 16 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області               від 16 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк