ПОСТАНОВА
Іменем України

14 березня 2018 року 
Київ
справа № 753/18267/17
провадження № К/9901/1173/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Білоуса О. В., Желтобрюх І. Л.,
розглянувши у письмовому провадженні в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульно-постової служби Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання неправомірними дій та визнання недійсним протоколу про адміністративне правопорушення, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року, постановлену у складі судді-доповідача Шклянки М. П., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого - Твердохліб В. А., суддів Костюк Л. О., Троян Н. М.,
у с т а н о в и в :
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувсь до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Управління патрульно-постової служби Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання неправомірними дій відповідача щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення, визнання недійсним протоколу про адміністративне правопорушення від 23 червня 2017 року серії БД № 106950, складеного відносно позивача за адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 Кодексу України про адміністративній правопорушення.
Дарницький районний суд м. Києва ухвалою від 10 листопада 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року, позов ОСОБА_1 повернув.
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати їх рішення та направити справу на новий розгляд.
Відзивів на касаційну скаргу не надійшло.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1, звернувшись до Дарницького районного суду м. Києва з указаним позовом, у якості своєї поштової адреси зазначив: АДРЕСА_1.
Місцезнаходженням відповідача є м. Київ, вулиця Народного Ополчення, 9, що територіально не відноситься до Дарницького районну м. Києва.
За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві та Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації за інформацією, яка міститься в Реєстрі територіальної громади міста Києва, громадянин ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрованим не значиться.
Повертаючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ні позивач, ні відповідач не знаходиться на території Дарницького району м. Києва, позов територіально не підсудний Дарницькому районному суду м. Києва.
Зазначена позиція підтримана Київським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.
Верховний Суд вважає такі висновки передчасними.
За правилами частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка була чинна на час звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування, знаходження) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.
Водночас згідно з Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина перша статті 33). 
Право на свободу пересування і вибору місця проживання як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2). 
Зазначені положення Конституції України та міжнародно-правових актів дістали свій подальший розвиток і конкретизацію у Законі України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». 
Статтею 2 зазначеного Закону визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. 
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
При цьому за визначенням, наведеним в абзаці третьому статті 3 цього ж Закону, вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.
Отже, вільне обрання місця проживання (перебування) є правом позивача.
Також Верховний Суд зазначає таке.
Згідно з частинами першою, другою статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка була чинна на час звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтею 106 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства;
5) подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду чи відмови у відкритті провадження у справі.
Відповідно до частини третьої статті 107 цього ж Кодексу якщо відповідачем у позовній заяві, щодо якої відсутні підстави для її повернення, залишення без розгляду чи відмови у відкритті провадження у справі, вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з дня отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.
Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд повертає позовну заяву позивачу.
У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється у порядку, передбаченому статтею 39 цього Кодексу.
Викладене свідчить про те, що правила зазначеної норми застосовуються виключно у випадку, коли відповідачем у позовній заяві є фізична особа.
До того ж, передумовою повернення позовної заяви за вказаною нормою є саме достеменне встановлення зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.
У справі, що розглядається, ОСОБА_1 не є відповідачем, а надана на запит суду щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) позивача інформація не містить точних відомостей про його місце проживання (перебування).
При цьому в матеріалах позовної заяви на час вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі відсутні докази щодо місця проживання (перебування) ОСОБА_1
Отже, суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону ініціював витребування інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - позивача та, в подальшому, повернув подану ним позовну заяву.
Викладене в сукупності дає підстави для висновку про те, що суд першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Суд апеляційної інстанції такі порушення залишив поза увагою.
Відтак, доводи касаційної скарги щодо незаконності оскаржуваних судових рішень знайшли своє підтвердження.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Частиною першою статті 353 цього ж Кодексу закріплено, що підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Таким чином, оскільки суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень допустили порушення норм процесуального права, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а згадані судові рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі.
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України,
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року у цій справі скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович          

Судді                                                                                                     О. В. Білоус

                                                                                                    І. Л. Желтобрюх