Постанова
Іменем України                                         
28 березня 2018 року
м. Київ
справа № 522/23778/15-ц
провадження № 61-6042св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного  суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Анатоліївна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року у складі суддів: Артеменка І. А., Сватаненка В. І., Черевка П. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т. А. (далі - приватний нотаріус Одеського МНО Петрушенко Т. А.), про розірвання договору довічного утримання та договору про заміну набувача за договором довічного утримання; та застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири, посилаючись на положення статті 756 ЦК України.
У липні 2016 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 та остаточно просив визнати недійсним договір довічного утримання  від 27 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5; визнати недійсним договір про заміну набувача за договором довічного утримання від 15 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири.
Змінена позовна заява мотивована тим, що 27 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та його сином - ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого останній отримує належну позивачу на праві особистої приватної власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, взамін чого зобов'язується забезпечувати позивачу утримання та догляд довічно.                                           15 вересня 2015 року, у зв'язку з неможливістю подальшого виконання первісним набувачем ОСОБА_5 обов'язків за договором довічного утримання, між останнім та його дружиною - ОСОБА_2 укладено договір про заміну набувача за вказаним договором довічного утримання. Відповідно до пунктів 3, 4.1 договору про заміну набувача за договором довічного утримання з моменту укладання цього договору первісний набувач ОСОБА_5 втрачає всі права та обов'язки за договором довічного утримання, а новий набувач, ОСОБА_2, набуває всі права та обов'язки за цим договором. З моменту укладання цього договору та реєстрації права ОСОБА_2 набуває право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 Посилався на те, що його син ОСОБА_5 та його дружина відповідач по справі ОСОБА_2, користуючись станом його здоров'я, ввели його в оману, він ніколи не хотів укладати договір довічного утримання, не пам'ятає коли був підписаний договір про заміну набувача за договором довічного утримання, також зазначав, що йому не був наданий екземпляр зазначеного договору, тому, посилаючись на положення статті 229 ЦК України, звернувся з вищевказаним позовом до суду.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11 жовтня                    2016 року (у складі судді Кічмаренка С. М.) позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір довічного утримання від 27 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського МНО Петрушенко Т. А., зареєстрований в реєстрі                      за № 810.
Визнано недійсним договір про заміну набувача за договором довічного утримання від 15 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського МНО Петрушенко Т. А., зареєстрований в реєстрі за № 1990.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за договором довічного утримання, що є підставою для його розірвання відповідно до статті 756 ЦК України. 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову                         ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем були подані уточнені позовні вимоги, відповідно до яких останній змінив підстави для звернення до суду, посилаючись на помилку при укладанні договорів та просив вже не розірвати договори, а визнати їх недійсними з моменту укладання.  Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції, визнаючи зазначені договори недійсними, посилався на статтю 756 ЦК України, задовольнив позовні вимоги              ОСОБА_1, з підстав неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання, у той час, коли сам позивач посилався на помилку при його укладанні, та просив визнати недійсним договір відповідно до статті 229 ЦК України.
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що позивач є особою похилого віку, інвалідом І групи Великої Вітчизняної Війни, за станом здоров'я міг помилитися, підписуючи договір довічного утримання. ОСОБА_1, не маючи наміру взагалі відчужувати частину квартири, а маючи намір отримати допомогу від сина, не знаючи правових наслідків та юридичної природи договору довічного утримання, не мав  можливості правильно розуміти наслідки правочину у вигляді позбавлення права власності. Також він істотно помилявся щодо природи правочину, тобто суттєвих обставин договору, та це вплинуло на його волевиявлення.
У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.
06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 27 лютого 2015 року між                      ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого позивач передав останньому квартиру АДРЕСА_1
15 вересня 2015 року, у зв'язку з неможливістю подальшого виконання первісним набувачем ОСОБА_5 обов'язків за договором довічного утримання, у зв'язку з хворобою останнього між ОСОБА_5 та його дружиною - ОСОБА_2 укладено договір про заміну набувача за вказаним договором довічного утримання. 
Відповідно до пунктів 3, 4.1 договору про заміну набувача за договором довічного утримання з моменту укладання цього договору первісний набувач ОСОБА_5 втрачає всі права та обов'язки за договором довічного утримання, а новий набувач, ОСОБА_2, набуває всі права та обов'язки за цим договором. З моменту укладання цього договору та реєстрації права, ОСОБА_2 набуває право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1
Звертаючись до суду з позовною заявою, ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги та змінив їх, зазначив, що договори довічного утримання та про заміну набувача за договором довічного утримання були укладені внаслідок помилки, оскільки його син ОСОБА_5 та його дружина відповідач по справі ОСОБА_2, користуючись його станом здоров'я, ввели його в оману, він ніколи не хотів укладати договір довічного утримання, не пам'ятає коли був підписаний договір про заміну набувача за договором довічного утримання, також зазначав, що йому не був наданий екземпляр зазначеного договору, тому просив визнати зазначені правочини недійсними, відповідно до статті 229 ЦК України. 
Задовольняючи позовні вимоги, визнавши недійсними договори довічного утримання від 27 лютого 2015 року та про заміну набувача за договором довічного утримання від 15 вересня 2015 року та визнавши за позивачем право власності на 1/3 частину квартири, суд першої інстанції посилався на положення статті 756 ЦК України та задовольнив позовні вимоги              ОСОБА_1, з підстав неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання. 
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач за віком та станом здоров'я, потребував необхідної допомоги та догляду, оцінивши доводи сторін та належні й допустимі докази у їх сукупності, врахувавши, що відповідач чинила перешкоди у користуванні позивачем належним йому майном, оскільки вона вселилась до спірної квартири разом із своєю донькою та собакою, місцевий суд установив, що дії відповідача не розцінюються судом як виконання взятих на себе зобов'язань відповідно до укладеного договору довічного утримання.
Разом з тим  ОСОБА_1 під час розгляду справи заявив вимоги про визнання недійсними договорів довічного утримання від 27 лютого                     2015 року, укладений між ОСОБА_1  та ОСОБА_5, та про заміну набувача за договором довічного утримання від 15 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та  ОСОБА_2; визнати за                     ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири, посилаючись на положення статті 229 ЦК України.  При цьому посилався фактично на ті ж самі обставини, що були ним зазначені в позовних вимогах - відсутність належного догляду за ним, чинення перешкод у користуванні майном, похилий вік та, у зв'язку з цим, неповне розуміння наслідків укладених договорів. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 були уточнені позовні вимоги, відповідно до яких позивач змінив предмет та підстави для звернення до суду, посилаючись на помилку при укладанні договорів та просив вже не розірвати договори, а визнати їх недійсними з моменту укладання на підставі вимог статті 229 ЦК України, однак суд першої інстанції розглянув ці вимоги на підставі статті 756 ЦК України.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», судам роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою  для визнання правочину недійсним.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору купівлі-продажу.
Зазначена правова позиція висловлена і в постановах Верховного Суду України: від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року                    № 6-372цс16.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду доказів, що договір довічного утримання та договір про заміну набувача за договором довічного утримання укладався саме під впливом помилки або обману.
Частиною першою статті 11 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції,  про визнання недійсними зазначених договорів, вказував на помилковість застосування  норми статті 756 ЦК України, та вказував, що судом першої інстанції встановленні обставини, які свідчать про наявність правових підстав для розірвання договорів довічного утримання та про заміну набувача за договором довічного утримання.
Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх правову кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. 
Оскільки позивачем було змінено підстави і предмет позову, то апеляційний суд мав право перевірити рішення місцевого суду лише в межах уточнених позовних вимог. 
Разом з тим, рішення суду першої інстанції, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, оскільки задовольняючи позов, місцевий суд встановив фактичні обставини справи за позовними вимогами про розірвання договору довічного утримання, однак не врахував, що спосіб захисту порушеного права не може бути реалізовано шляхом визнання недійсними договорів довічного утримання  та про заміну набувача за договором довічного утримання, без посилання на відповідні норми цивільного законодавства, в яких зазначені підстави для такого визначення, а тому суд мав уточнити у позивача як підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги), так і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав), які б відповідали фактично встановленим обставинам справи. 
Завданнями цивільного судочинства (відповідно до статті 1 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції зазначених вказівок закону не врахував, не звернув уваги на те, що визначення характеру спірних правовідносин та вирішення питання про правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин є обов'язком суду (пункти 3 та 4 частини першої статті 214 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами). Прийнявши під час розгляду справи позовну заяву про зміну підстав і предмета позову, не звернув уваги, що такі дії суперечать вимогам статті 31 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами, та не сприяв забезпеченню сторін правом на ефективний засіб правового захисту. 
Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, не визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не надав їм належну правову оцінку відповідно до вимог 
статей 5-60, 212 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, та не вирішив, які норми права необхідно застосувати до встановлених обставин справи. 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Апеляційний суд не міг усунути порушення процесуального закону, допущенні місцевим судом,  оскільки позбавлений права уточняти підстави та предмет спору, під час перегляду справи в апеляційному порядку.  
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Таким чином, рішення суду першої інстанції та апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року та рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. С. Висоцька 
Судді                                                                                                             А. О. Лесько
          С.Ю. Мартєв
В. В. Пророк 
           І. М. Фаловська