Постанова
Іменем України 
 
26 березня 2018 року
м. Київ

справа № 342/905/15-ц
 
провадження № 61-10901св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4, відповідач (позивач за зустрічним позовом)  - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року у складі судді Ничик Г. І. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2016 року у складі суддів Ковалюка Я. Ю., Максюти І. О., Матківського Р. Й.,
встановив:
У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з  ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у розмірі 191 864,36 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 квітня 2008 року між публічним акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 10 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення до 14 квітня 2018 року. 
Договір кредиту забезпечений порукою на підставі договору поруки, укладеного 15 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_5 
У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 15 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі                               191 864,36 грн, яка складається з заборгованості за кредитом -                                     4 176,50 доларів США, що еквівалентно 91 731,61 грн, заборгованості за процентами - 195,57 доларів США, що еквівалентно 4 295,45 грн, пені за прострочення сплати кредиту - 1 398,35 доларів США, що еквівалентно                     30 713,01 грн, пені за прострочення сплати процентів - 195,30 доларів США, що еквівалентно 4 289,35 грн, 3 % річних за неправомірне користування чужими коштами - 177,08 доларів США, що еквівалентно 3 889,35 грн, неустойки за невиконання пункту 4.2.6. кредитного договору -                                           2 592,70 доларів США, що еквівалентно  56 945,42 грн.
У лютому 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали зустрічний позов, у якому просили визнати недійсними кредитний договір, укладений між публічним акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4, договір поруки, укладений між банком та ОСОБА_5, застосувати наслідки недійсності правочинів, стягнувши з публічного акціонерного банку «Брокбізнесбанк» на користь ОСОБА_4 незаконно отримані кошти за кредитним договором та завдані збитки, стягнути з банківської установи на їх користь моральну шкоду у розмірі 400 000 грн.
Посилались на те, що банк здійснює нечесну підприємницьку діяльність, яка заборонена нормами статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», споживчий кредит був наданий ОСОБА_4 із порушенням норм частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позичальник був введений відповідачем в оману внаслідок ненадання необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації щодо умов його виконання, не пояснив ризики від зміни курсу валют, який значно збільшився в процесі виконання кредитного договору.
Крім того, протиправною поведінкою банківської установи та укладенням кабального для них договору їм завдано моральної шкоди, яку оцінили у 400 000 грн.
Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області                  від 19 вересня 2016 року первісний позов публічного акціонерного банку «Брокбізнесбанк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного банку «Брокбізнесбанк» 191 864,36 грн заборгованості за кредитним договором від 15 квітня 2008 року.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього та поручителя у солідарному порядку.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із його безпідставності та недоведеності.
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 листопада   2016 року рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що у зв'язку з порушенням умов договору та положень статей 526, 527, 530 ЦК України заборгованість боржника перед банком залишається непогашеною, при цьому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не доведено нечесної підприємницької діяльності банку та порушення ним положень статей 11,                   19 Закону України «Про захист прав споживачів».
У касаційній скарзі, що надійшла у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема статті 35, частини другої статті 37, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», статей 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 203, 215, частини третьої статті 627 ЦК України і порушення норм процесуального права, а саме: статей 67, 60, 61, частини другої статті 160 ЦПК України (у редакції, чинній на момент процесуальної дії), просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про наявність підстав для стягнення з них кредитної заборгованості та відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору. 
Крім того, посилались на те, що суди не врахували висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року                                  № 15-рп2011 (справа про захист прав споживачів).
У січні 2017 року публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» подало заперечення, в яких просило залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Зазначало, що суди попередніх інстанцій всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про те, що сторони при укладенні оспорюваних договорів в належній формі та з дотриманням вимог чинного законодавства досягли згоди з усіх істотних умов, проте позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконує належним чином та має заборгованість, що дає право банку вимагати її стягнення.
У статті 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року                                  № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 342/905/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судами встановлено, що 15 квітня 2008 року між публічним акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит на споживчі цілі в сумі                          10 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим терміном повернення до 14 квітня 2018 року. 
Виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором забезпечено укладеним між банком та ОСОБА_5 договором поруки від 15 квітня              2008 року. 
У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 15 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі                               191 864,36 грн, яка складається з заборгованості за кредитом -                                 4 176,50 доларів США, що еквівалентно 91 731,61 грн, заборгованості за процентами - 195,57 доларів США, що еквівалентно 4 295,45 грн, пені за прострочення сплати кредиту - 1 398,35 доларів США, що еквівалентно                    30 713,01 грн, пені за прострочення сплати процентів - 195,30 доларів США, що еквівалентно 4 289,35 грн, 3 % річних за неправомірне користування чужими коштами - 177,08 доларів США, що еквівалентно 3 889,35 грн, неустойки за невиконання пункту 4.2.6. кредитного договору -                                    2 592,70 доларів США, що еквівалентно  56 945,42 грн.
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статей 553, 554 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.
Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент процесуальної дії), дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів за користь позивача за первісним позовом заборгованості за кредитним договором.
Відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, суди правильно виходили з того, що ними не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема доказів нечесної підприємницької діяльності чи обману зі сторони публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», що є їх процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент процесуальної дії). При цьому, з'ясувавши фактичні обставини та врахувавши роз'яснення у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», дійшли вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки ОСОБА_4 мав можливість ознайомитися з усіма його умовами, договір ним був підписаний особисто без зауважень та частково виконувався. 
Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.
Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та спеціальними нормами у системі кредитування, які правильно застосовані судами попередніх інстанції при вирішенні спору.
Згідно з пунктом 8.3 статті 8 кредитного договору, укладеним сторонами у 2008 році, позичальник підтвердив, що до укладення цього договору був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правовими актами Національного банку України. 
Крім того, підписанням цього договору позичальник підтвердив, що несе валютні ризики, які можуть виникати під час виконання ним зобов'язань за цим договором (пункт 8.5 статті 8 кредитного договору), тому колегія суддів відхиляє аргументи скарги заявників з цього приводу.
Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору і ОСОБА_4 були належним чином доведені всі умови кредитування.
Не заслуговують на увагу й доводи скарги про те, що суди не перевірили справжність підпису на договорі поруки, оскільки частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент процесуальної дії) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Клопотання про призначення відповідної експертизи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заявляли. 
Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,                § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області                             від 14 листопада 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
постановив:
Касаційну ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області                      від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2016 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                            В. І. Журавель
 
Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                      В.І. Крат