Постанова
Іменем України
 
19 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 638/18251/16-ц
провадження № 61-11856св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
заявники: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
заінтересовані особи: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, Десята харківська державна нотаріальна контора, Міністерство закордонних справ України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2017 року у складі судді Руднєвої О. О. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з заявою про оголошення фізичної особи ОСОБА_7 померлою.
 
Заява мотивована тим, що в червні 1998 року ОСОБА_7 разом з чоловіком ОСОБА_8 виїхали до Аргентинської Республіки. Однак ОСОБА_7 не знімалася з реєстрації в квартирі, яка належить заявникам разом з нею на праві спільної сумісної власності, до теперішнього часу зареєстрована у ній та є її співвласником, оскільки брала участь у приватизації квартири. До 2003 року заявники підтримували із ОСОБА_7 зв'язок та листувались. У 2010 році ОСОБА_7 змінила місце проживання в Аргентинській Республіці та переїхала за новою адресою, яку їм не повідомила, а також припинила з ними спілкування.
 
Вказали, що зверталися до Міністерства закордонних справ України та посольства України в Аргентинській Республіки з питання встановлення місця перебування ОСОБА_7
 
Згідно листа Міністерства закордонних справ України від 12 лютого 2015 року № 71/АЄ/19-091-34123 місце перебування ОСОБА_7 встановлено не було, на консульському обліку в компетентних органах України в Аргентині вона не перебувала. Згідно листа посольства України в Аргентинській Республіки від 13 травня 2015 року № 6141/19-545/2-476 їм повідомлено, що посольством надсилався запит до компетентних органів влади - Міністерства зовнішніх зносин та віросповідань Аргентинської Республіки і Національної міграційної дирекції Міністерства внутрішніх справ та транспорту Аргентинської Республіки з проханням повідомити про актуальне місце проживання ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_8, а також надати інформацію стосовно можливого набуття ними аргентинського громадянства. Однак жодної інформації ними отримано не було.
 
Зазначили, що протягом останніх п'яти років не мають відомостей про місце перебування ОСОБА_7, її доля їм не відома.
 
Вказали, що оголошення ОСОБА_7 померлою є необхідним для подальшої можливості вільно розпоряджатися належною їм квартирою.
 
Просили оголосити ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, померлою.
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що заяву подано передчасно і не підтверджено належними доказами.
 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки заявники розпочали розшук ОСОБА_7 тільки у травні 2015 році, не здійснили рекомендованих заходів щодо її розшуку та не надали належних і допустимих доказів відсутності ОСОБА_7 за місцем її останнього проживання в Аргентинській Республіці, то підстави для оголошення її померлою відсутні, та заявлені вимоги є передчасними.
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в справах про оголошення особи померлою чинним законодавством України на заявників не покладається обов'язок виконувати певні заходи з розшуку цієї особи, а перелік таких заходів, які мають значення для оголошення особи померлою, статтею 46 ЦК України не визначено. Суд першої інстанції, у порушення приписів статті 248 ЦПК України, не вжив заходів щодо встановлення осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місце перебування якої невідоме, а також не запитав відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місце перебування якої невідоме.
Показання ж свідків, які вказали на її відсутність за місцем постійного проживання більше, ніж 3 роки, суд першої інстанції безпідставно до уваги не взяв, а суд апеляційної інстанції за клопотанням заявників свідків повторно не допитав. Суд апеляційної інстанції безпідставно вважав встановленими обставини щодо зникнення ОСОБА_7 в Аргентинській Республіці, а також щодо того, що до України вона не поверталася. Судами першої та апеляційної інстанцій не було досліджено правові підстави та термін перебування ОСОБА_7 в Аргентинській Республіці. Суд апеляційної інстанції помилково вказав на Аргентинську Республіку як місце останнього проживання, оскільки за визначенням статті 46 ЦК України вирішується питання про відсутність особи у місці її постійного проживання, яким, відповідно до матеріалів справи, є Україна, АДРЕСА_1.
 
Відзивів на касаційну скаргу до суду не надходило.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
 
Судами встановлено, що заявники починаючи з 2015 року зверталися до відповідних органів з метою встановлення місця перебування ОСОБА_7 
 
Із відповідей Посольства України в Аргентинській Республіці та Міністерства закордонних справ України вбачається, що заявникам рекомендовано встановити зв'язок з консульським відділом Посольства, з Національним комітетом Товариства Червоного Хреста України та здійснити розшук за дівочим прізвищем їх дочки, оскільки у відповідності з національним законодавством Аргентинської Республіки первинним документом ідентифікації особи є не паспорт, а свідоцтво про народження. При цьому не заперечували, що ОСОБА_7 проживала на території Аргентинської Республіки.
 
У своїй заяві ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 констатують факт відсутності будь-якого зв'язку з ОСОБА_7 та відомостей про місце її знаходження, як одну з передумов для звернення до суду з відповідною заявою.
 
Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей щодо останнього місця проживання ОСОБА_7, з яким заявники пов'язують її зникнення. Також заявниками не вказано на наявність будь-яких інших обставин, що дають суду підстави вважати ОСОБА_7 безвісно відсутньою, померлою чи такою, що загинула від певного нещасного випадку.
 
Крім того, вказуючи на вірогідність смерті ОСОБА_7, як на підставу для оголошення її померлою, заявники не підтверджують свої доводи жодними належними доказами, які б вказували на здійснення заходів щодо офіційного розшуку ОСОБА_7 та вирішення питання про з'ясування можливих причин її зникнення. 
 
Обов'язок щодо доказування обставин, що підтверджують відсутність відомостей про місце перебування особи, яку заявники просять оголосити померлою у місці її постійного проживання протягом трьох років, покладається чинним законодавством України саме на заявників.
 
Враховуючи обставини даної справи щодо відсутності інформації лише щодо місця проживання ОСОБА_7, які не вказують безпосередньо на наявність підстав вважати її померлою чи такою, що пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про оголошення фізичної особи померлою.
 
Крім того, на думку колегії суддів, визнання особи померлою є крайньою мірою, передчасно обраним заявниками способом захисту своїх прав, та потребує встановлення всіх об'єктивних обставин, що стали передумовою для такого звернення, з метою уникнення в подальшому негативних наслідків щодо переходу майнових прав особи, оголошеної померлою, у разі її появи.
 
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявників з мотивами, викладеними в оскаржуваних судових рішеннях щодо відмови у задоволенні заяви, які судами належним чином обґрунтовані та узгоджуються з нормами матеріального права та процесуального законодавства України. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін на підставі статті 410 ЦПК України, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                               Ю. В. Черняк

                                                                                                                           Б.І. Гулько

                                                                                                                           Д.Д. Луспеник