Постанова
Іменем України 
 
25 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 569/9328/16-ц
 
провадження № 61-12570 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,            Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - Рівненська міська рада; 
представник позивача - Мовчун Андрій Ілліч;
відповідач - ОСОБА_5;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня              2016 року у складі судді Бучко Т. М. та постанову апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Григоренка М. П., Шимківа С. С.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У липні 2016 року Рівненська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.
 
Позовна заява мотивована тим, що на території публічного акціонерного товариства «Рівненський радіотехнічний завод» (далі - ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод») по АДРЕСА_1 ОСОБА_5, який є керівником вказаного підприємства, влаштував розплідник собак, із заявою про надання зазначеної земельної ділянки у користування відповідач до органів місцевого самоврядування не звертався, на вимоги контролюючих органів усунути порушення не реагував. Земельна ділянка, на які розташований завод, перебуває у комунальній власності, так як рішенням Рівненської міської ради від 27 листопада 2014 року                          № 4657 розірвано договір оренди, укладений між відкритим акціонерним товариством «Рівненський радіотехнічний завод», правонаступником якого є ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод», та Рівненською міською радою, та зараховано вказану земельну ділянку до земель запасу, промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення Рівненської міської ради.
Ураховуючи викладене, Рівненська міська рада просила суд зобов'язати ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку                               по АДРЕСА_1 шляхом знесення розплідника собак. 
 
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області                    від 20 жовтня 2017 року зобов'язано ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом знесення розплідника собак. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 самовільно зайняв земельну ділянку, власником якої є Рівненська міська рада, влаштувавши на ній розплідник собак. Земельна ділянка у встановленому законом порядку відповідачу у власність або у користування не передавалась, відтак у силу статті 391 ЦК України, статті 212 ЗК Українивідповідач зобов'язаний її звільнити. 
 
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня              2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, заочне рішення міського  суду залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що наявні підстави для зобов'язання відповідача звільнити спірну земельну ділянку та знести розплідник собак, оскількивідповідач самовільно зайняв спірну земельну ділянку, власником якої є позивач, та розмістив на ній розплідник собак. Самовільне влаштування відповідачем на земельній ділянці розплідника собак порушує інтереси територіальної громади у вигляді обмеження повноважень щодо можливості розпорядження вказаною земельною ділянкою та використання її для суспільних потреб всіх членів громади.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову у позові. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що наполягаючи на знесенні розплідника собак, розташованого на спірній земельній ділянці, міська рада не надала жодних доказів, які б вказували на те, що на вказаній земельній ділянці дійсно функціонує розплідник собак, який у встановленому порядку зареєстрований у всеукраїнській громадській організації «Кінологічна спілка України» та здійснює господарську діяльність у даному напрямку із дотриманням вимог чинного законодавства України, а не є звичайне утримання собак певними фізичними та юридичними особами, які зобов'язані дотримуватись Правил утримання тварин у м. Рівне, затверджених рішенням Рівненської міської ради від 28 листопада 2011 року № 513, незалежно від того, на якій території ці собаки утримуються.
Крім того, позивач на підтвердження його права власності на земельну ділянку, на якій начебто розташований розплідник собак, послався на рішення Рівненської міської ради від 27 листопада 2014 року № 4657 про зарахування спірної земельної ділянки до земель запасу, промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення Рівненської міської ради, в якому зазначена земельна ділянка з кадастровим номером, якого не існує. 
Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд послався на те, що ставалися випадки втечі собак із розплідника та нападу їх на мешканців           м. Рівне, від громадян надходять скарги на шум від собак, що неодноразово висвітлювалось в засобах масової інформації. Отже,до початку розгляду поданої відповідачем апеляційної скарги у судді (суддів) була  сформована думка з приводу предмета спору, яка базувалася на повідомленнях в засобах масової інформації, а не на досліджених в судовому засіданні належними та допустимими доказами обставинах, а тому суддя (судді) повинні були заявити самовідвід.
 
У березні 2018 року Рівненська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. На території заводу, керівником якого є позивач, було влаштовано розплідник собак, що підтверджуються, зокрема листом Рівненського міського відділу поліції головного управління Національної поліції у Рівненській області від 21 червня 2016 року № 10631/200/05-2016, повідомленням управління надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Рівненської міської ради від 6 червня 2016 року.
Також факт влаштування розплідника ОСОБА_5 на території заводу визнано ним самим на пленарному засіданні 5 сесії Рівненської міської ради 7 скликання, про що свідчить витяг з протоколу від 21 липня 2016 року № 5 (сторінки 4-5 Витягу). В апеляційній скарзі відповідач також вказував, що на час подання Рівненською міською радою позову (липень 2016 року) він утримував своїх собак у зазначеному розпліднику.
В обґрунтування своєї позиції Рівненська міська рада посилалася на частину другу 2 статті 152 ЗК України, частини першу та третю статті 212 ЗК України, частину першу статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та зазначала, що самовільне влаштування відповідачем на земельній ділянці розплідника собак порушує інтереси територіальної громади у вигляді обмеження повноважень щодо можливості розпорядження вказаною земельною ділянкою та використання її для суспільних потреб всіх членів громади.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
 
Відповідно до абзацу 15 статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
 
Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_5 самовільно зайняв земельну ділянку, власником якої є Рівненська міська рада, влаштувавши на ній розплідник собак, що підтверджується листом Рівненського міського відділу поліції головного управління Національної поліції у Рівненській області від 21 червня 2016 року № 10631/200/05-2016, повідомленням управління надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Рівненської міської ради від 6 червня 2016 року, також факт розміщення розплідника на спірній земельній ділянці визнавався самим відповідачем. Оскільки спірна земельна ділянка у встановленому законом порядку відповідачу у власність або у користування не передавалась, то у силу статей 152, 212 ЗК України він має звільнити її шляхом знесення розплідника собак.
 
Посилання касаційної скарги на те, що позивачем не доведено, що на спірній земельній ділянці розташовано розплідник собак, який зареєстровано у встановленому законом порядку, безпідставні, оскільки предметом позову було звільнення самовільно зайнятої ділянки, а не встановлення факту того, чи розміщений відповідачем розплідник собак зареєстровано у встановленому законом порядку, чи відповідач здійснює звичайне утримання собак.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності з посиланням на те, що  у рішенні Рівненської міської ради від 27 листопада 2014 року № 4657 зазначений інший кадастровий номер земельної ділянки, є необґрунтованими, оскільки за Рівненською міською радою зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5610100000:01:037:0080, за тією ж адресою та з такою ж площею, а помилкове зазначення іншого кадастрового номера у рішенні міської ради не є підставою для відмови у позові.
 
Крім того є необґрунтованими посилання касаційної скарги на упередженість колегії суддів апеляційного суду, оскільки у силу частини другої статті 39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками справи, проте відводу судді чи суддям відповідачем заявлено не було, а, відтак, сумнівів в об'єктивності колегії суддів під час розгляду справи в апеляційному суді у нього не було.
 
З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність судових рішень не впливають. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області                        від 20 жовтня 2016 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк