Постанова
Іменем України
28 березня 2018 року 
м. Київ
справа № 514/1689/15-ц
провадження № 61-1516св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого -      Стрільчука В. А.,
суддів:                      Карпенко С. О.,
                                    КузнєцоваВ. О.,
                                    ОлійникА. С. (суддя-доповідач),
                                    УсикаГ. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Тарутинське районне управління юстиції Одеської області, відділ Держземагентства у Тарутинському районі Одеської області, Тарутинська районна державна нотаріальна контора Одеської області, Веселодолинська сільська рада Тарутинського району Одеської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року у складі головуючого судді Тончевої Н. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2016 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Ісаєвої Н. В., Комлевої О. С.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до                     ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  Тарутинське районне управління юстиції Одеської області, відділ Держземагентства у Тарутинському районі Одеської області, Тарутинська районна державна нотаріальна контора Одеської області, Веселодолинська сільська рада Тарутинського району Одеської областіпро скасування державного акта та скасування запису про реєстрацію свідоцтва про право на спадщину. 
В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Тарутинського районного суду від 16 жовтня 2014 року визнано незаконним вилучення з її приватної власності земельної ділянки площею 0,0097 га; скасовано рішення № 134/V двадцять другої сесії Веселодолинської сільської ради від 16 вересня                  2009 року в частині внесення змін та уточнень у рішення № 3 від 11 лютого 1994 року щодо безкоштовної передачі у власність громадянину                 ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,1693 га, яка розташована на           АДРЕСА_1.
Вказаним судовим рішенням визнано недійсним державний акт серії                     НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, виданий відділом Держкомзему у Тарутинському районі Одеської області та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на землю за               № НОМЕР_3 на ім'я ОСОБА_6; скасовано реєстрацію в Поземельній книзі відділу Держкомзему у Тарутинському районі Одеської області від            06 лютого 2012 року за № НОМЕР_2; державного акта серії                     НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, виданого відділом Держкомзему у Тарутинському районі Одеської області та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 11 січня 2012 року, видане ОСОБА_5 державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області у спадковій справі № 278/2011 та зареєстроване в реєстрі за № 85 щодо присадибної земельної ділянки ОСОБА_6, отримане спадкоємицею ОСОБА_5 за державним актом ОСОБА_6 НОМЕР_1. Вказане рішення набрало законної сили                    16 грудня 2014 року, з яким позивач звернулася до Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області, відділу Держзеагентства у Тарутинському районі Одеської області та до Тарутинської районної державної нотаріальної контори для виконання.
Веселодинською сільською радою було надано відповідь про скасування судом рішення № 134/V двадцять другої сесії Веселодинської сільської ради від 16 вересня 2009 року в частині внесення змін та уточнень у рішенні                № 3 від 11 лютого 1994 року щодо безкоштовної передачі у власність громадянину ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,1693 га, яка розташована на АДРЕСА_1.
Відділ Держземагентства у Тарутинському районі Одеської області надав їй відповідь та роз'яснив про необхідність звернення до Реєстраційної служби Тарутинського районного управління юстиції, оскільки оформлення та припинення речових прав на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
При зверненні до Реєстраційної служби Тарутинського районного управління юстиції їй також було відмовлено з тих підстав, що подані документи не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвічують.
Враховуючи викладене та неможливість виконаннярішення суду від 16 жовтня 2014 року, користування відповідачем її частиною земельної ділянки позивач просила скасувати державний акт від 13 січня 2010 року на спірну земельну ділянку, скасувати запис про реєстрацію свідоцтва про право власності на спадщину від 11 січня 2012 року, видане ОСОБА_5 державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області та зобов'язати Веселодолинську сільську раду та ОСОБА_5повернутиїй незаконно вилучені 0,0097 га присадибної земельної ділянки.
Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 26 квітня              2016 року позов задоволено.
Скасовано державний акт від 13 січня 2010 року серії НОМЕР_1, виданий 13січня 2010 року серії НОМЕР_1 на підставі рішення Веселодолинської сільської ради від 11лютого 1994 року № 3, шістнадцятої сесії ХХI та              від 16 вересня   2009 року № 134/V двадцять другої сесії на ім'я ОСОБА_6 13 січня 2010 року на земельну ділянку площею 0,1693 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1, цільового призначення: для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № НОМЕР_3 відділом Держкомзему у Тарутинському районі Одеської області на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 11 січня 2012 року, зареєстрованого в Поземельній книзі відділу Держкомзему у Тарутинському районі Одеської області 06 лютого 2012 року за ОСОБА_5 за                                                            № НОМЕР_2:03:001 і визнаного недійсним на підставі рішення Тарутинського районного суду від 16 жовтня 2014 року у справі                        № 514/86/14-ц.
Скасовано запис за № 85 про реєстрацію свідоцтва про право власності на спадщину від 11 січня 2012 року, видане ОСОБА_5 державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області у спадковій справі № 278/2011 щодо присадибної земельної ділянки              ОСОБА_6, отримане спадкоємицею ОСОБА_5 за державним актом ОСОБА_6 серії НОМЕР_1, зареєстрованого в Поземельній книзі відділу Держкомзему у Тарутинському районі Одеської області за                           № НОМЕР_2.
Зобов'язано Веселодолинську сільську раду та ОСОБА_5 повернути незаконно вилучені 0,0097 га присадибної земельної ділянки ОСОБА_4 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення суду, яким визнано незаконним вилучення з приватної власності ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, набрало законної сили 16 грудня 2014 року. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Невиконання зазначеного вище рішення суду та відмова Реєстраційної служби Тарутинського районного управління юстиції в Одеській області позивачу у скасуванні запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що унеможливлює  реалізацію її права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою є правовою підставою для задоволення позову. 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про порушене цивільне право позивача на користування та розпорядження спірною земельною ділянкою відповідно до статті 152 ЗК України.
Апеляційний суд виходив з того, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доказам надано належну оцінку.
У серпні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що задовольняючи позовні вимоги, суди не звернули увагу, що позивач не є власником спірної земельної ділянки та не є законним користувачем, не має правового титулу на спірну земельну ділянку, який би підтверджував набуття нею права власності згідно зі статтею 82 ЗК України. Судам необхідно було встановити та перевірити чи набула позивач права власності на земельну ділянку, а не формально здійснити посилання на рішення суду, яким було встановлено порушення прав позивача, та яке набрало законної сили.
Вимога про скасування державного акта як спосіб захисту, зокрема, права власності, а також скасування запису про реєстрацію відповідного свідоцтва, є неналежними способами захисту, оскільки не передбачені законом. Суди не врахували, що оспорювані державний акт та свідоцтво про право на спадщину визнані недійсними, а рішення, на підставі якого видано державний акт - скасовано. 
Єдиним способом захисту права власності неволодіючого власника є витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України), а не повернення майна, про що зазначає у своїх вимогах позивач.  
Зобов'язуючи відповідача та Веселодолинську сільську раду повернути вилучену земельну ділянку, суд задовольнив вимогу стосовно особи, яка не є відповідачем у справі, оскільки сільська рада є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 направила до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у яких вказала, що суд розглядав уточнені позовні вимоги про скасування вже визнаних недійсними державного акта на землю та свідоцтва про право на спадщину, повернення незаконно вилученої земельної ділянки, що є відновленням становища, яке існувало до порушення, тобто до виготовлення державного акта та отримання              ОСОБА_5 свідоцтва на спадщину. На час розгляду цієї цивільної справи ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є користувачами спірної земельної ділянки. 
Суди правильно встановили фактичні обставини справи, дали належну оцінку доказам у справі, рішення суду є законним та обґрунтованим. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2016 року відкрито провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справу призначено до розгляду. 
12 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на касаційну скаргу, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2014 року було визнано незаконним вилучення з приватної власності ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0097 га; скасовано рішення № 134/V двадцять другої сесії Веселодолинської сільської ради від 16 вересня 2009 року в частині внесення змін та уточнень у рішення № 3 від 11 лютого 1994 року щодо безкоштовної передачі у власність громадянину ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,1693 га, яка розташована на АДРЕСА_1; визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, виданого відділом Держкомзему у Тарутинському районі Одеської області та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на землю за № НОМЕР_3 на ім'я ОСОБА_6; скасовано реєстрацію в Поземельній книзі відділу Держкомзему у Тарутинському районі Одеської області від 06 лютого 2012 року за № НОМЕР_2 державного акта серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, виданого відділом Держкомзему у Тарутинському районі Одеської області та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 11 січня                2012 року, видане ОСОБА_5 державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області у спадковій справі № 278/2011 та зареєстроване в реєстрі за № 85 щодо присадибної земельної ділянки ОСОБА_6, отримане спадкоємицею ОСОБА_5 за державним актом ОСОБА_6 серії НОМЕР_1. 
Вказане рішення набрало законної сили 16 грудня 2014 року, тому  ОСОБА_4 звернулася до відділу Держзеагентства у Тарутинському районі Одеської області та до Тарутинської районної державної нотаріальної контори для його виконання.
Відділ Держземагентства у Тарутинському районі Одеської області надав їй відповідь з роз'ясненням щодо скасування реєстрації державного акта ОСОБА_5 та вказав про необхідність її звернення до Реєстраційної служби Тарутинського районного управління юстиції, оскільки оформлення та припинення речових прав на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Т. 1, а. с. 16).
При зверненні до Реєстраційної служби Тарутинського районного управління юстиції 26 серпня 2015 року їй також було відмовлено, з тих підстав, що подані документи не відповідають вимогам, установленим законом, та неможливо встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують  (Т. 1, а. с. 17).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 16 жовтня               2014 року, яке набрало законної сили, не виконується, тому просила на підставі статей 152, 158 ЗК України захистити її порушені права на землю шляхом відновлення стану земельної ділянки, що існував до порушення та скасувати державний акт № 762535, скасувати запис про реєстрацію свідоцтва про право власності на спадщину від 11 січня 2012 року та зобов'язати Веселодолинську сільську раду та ОСОБА_5 повернути спірну земельну ділянку.  
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. 
Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. 
Частиною другою статті 158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.
З урахуванням положень статей 8, 124 Конституції України, статей  26,  30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України у редакції                від 18 березня 2004 року №  1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року) судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.
Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. 
Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Скасовуючи державний акт від 13 січня 2010 року № 762535 та запис № 85 про реєстрацію свідоцтва про право власності на спадщину від                      11 січня 2012 року, видане ОСОБА_5, суди не звернули уваги, що рішенням суду зазначений державний акт визнано недійсним та скасовано його реєстрацію в Поземельній книзі рішенням Тарутинського районного суду від 16 жовтня 2014 року у справі № 514/86/14-ц, що й було належним способом поновлення порушених прав позивача у судовому порядку. 
Водночас суди не з'ясували, чи були підстави для скасування державного акта, який визнаний судом недійсним і не виклали жодного мотиву, задовольняючи позов у цій частині.  
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який скасовується у разі скасування її державної реєстрації.
Відповідно до пункту 60 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня               2012 року № 1051, запис у Поземельній книзі скасовується Державним реєстратором на підставі рішення суду.
Скасовуючи запис № 85 про реєстрацію свідоцтва про право власності на спадщину від 11 січня 2012 року, видане ОСОБА_5 державним нотаріусом Тарутинської районної нотаріальної контори, суд не з'ясував належного відповідача, не взяв до уваги, що відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» орган державної реєстрації проводить державну реєстрацію права власності та скасовує записи Державного реєстру відповідно до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня                2015 року № 1127 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України                       від 23 серпня 2016 року № 553).
Суди не з'ясували та не мотивували, на якій правовій підставі державний реєстратор відмовив ОСОБА_4 в оформленні та припиненні речових прав на спірну земельну ділянку, чи при зверненні ОСОБА_4 до Реєстраційної служби Тарутинського районного управління юстиції нею було подано документи відповідно до вимог закону, оскільки підставою для відмови у здійсненні зазначених дій державним реєстратором була невідповідність поданих нею документів установленим вимогам. 
В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_5 зазначила, що зобов'язуючи її та Веселодолинську сільську раду повернути незаконно вилучену земельну ділянку, суди задовольнили вимогу стосовно особи, яка не є відповідачем у справі, оскільки сільська рада є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 
Згідно статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. 
Частиною четвертою статті 31 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони.
Відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України 2004 року треті особи, які не заявляють самостійних вимогщодо предмета спору, мають процесуальні права і обов'язки, встановлені статтею 27 цього Кодексу, тобто загальні права осіб, які беруть участь у справі.
З огляду на положення статей 30, 31 ЦПК України 2004 року суб'єктами спірних матеріальних правовідносин є сторони, тому саме на сторони поширюється законна сила судового рішення.
Таким чином, цивільний процесуальний закон не передбачає покладення обов'язків на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки такі не є суб'єктами спірних матеріально-правових відносин. Тому суди дійшли помилкового висновку про задоволення позовної вимоги щодо повернення спірної земельної ділянки Веселодолинською сільською радою, яка не є стороною у справі. 
Доводи касаційної скарги про те, що єдиним способом захисту права власності неволодіючого власника є витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України), а не повернення майна, про що зазначає у своїх вимогах позивач, є необґрунтованими, оскільки за конкретних обставин у вказаній справі повернення земельної ділянки за своїм змістом є витребуванням земельної ділянки.
Водночас задовольняючи позовні вимоги про скасування державного акта, запису про реєстрацію свідоцтва про право власності на спадщину, про повернення спірної земельної ділянки, суди не з'ясували, чи є такі позовні вимоги ОСОБА_4 ефективним способом захисту, чи можна у конкретній справі захистити право позивача на земельну ділянку (ураховуючи, що рішення суду, яке набрало законної сили, неможливо виконати) без визнання за нею права власності на земельну ділянку шляхом внесення нового запису до державного реєстру земель. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). 
Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Згідно з статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
З урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту  у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Поза увагою судів залишилося те, що спосіб захисту порушеного права  повинен мати наслідком реальне поновлення порушених прав, вибір способу захисту має здійснюватися з урахуванням характеру та наслідків відповідного правопорушення.
Водночас Верховний Суд бере до уваги, що відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, проте особа захист порушеного права не отримала.
У порушення вимог статей 57-60, 137, 177, 179, 185, 212-215, 303 ЦПК України 2004 року суди не встановили фактичні обставини справи, належним чином не дослідили та не оцінили докази у справі, не мотивували належним чином висновок про задоволення позовних вимог.
Оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки доказам у справі, а суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, чим допустили порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, що відповідно до підпункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду бере до уваги, що справа розглядається в суді з 2015 року, проте із урахуванням завдань цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених вище мотивів вважає необхідним скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.
Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 26 квітня              2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 липня               2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                            С. О. Карпенко 
                                                                                                            В.О. Кузнєцов
                                                                                                            А.С. Олійник
                                                                                                            Г.І. Усик