Постанова
Іменем України
30 березня 2018 року 
м. Київ
справа № 496/4638/15-ц  
провадження № 61-4120 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,             Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4;
представник позивача - ОСОБА_5; 
відповідач - ОСОБА_6;
представник відповідача - ОСОБА_7; 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Біляївського районного суду Одеської області у складі судді Галич О. П.      від 1 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області         у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Черевка П. М., Драгомерецького М. М., від 13 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про виділ частини нерухомого майна в натурі,
ВСТАНОВИВ :
У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про виділення частини нерухомого майна в натурі.
Позовна заява мотивована тим, що з 21 грудня 2004 року по 28 листопада 2008 року вона перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними було набуто право спільної сумісної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу вони вирішили поділити спільно набуте майно, у зв'язку з чим рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23 листопада 2009 року, що набрало законної сили, за нею було визнано право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, право власності на яку вона зареєструвала 26 травня 2010 року.       Крім того, рішенням Біляївського районного суду Одеської області               від 8 листопада 2011 року, що набрало законної сили, за нею було визнано права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,08 га за цією ж адресою, право власності на яку вона зареєструвала 26 квітня 2013 року.
Після визначення частки кожного із співвласників у домоволодінні зазначений об'єкт нерухомості перестав бути об'єктом права спільної сумісної власності та став об'єктом права спільної часткової власності.      На сьогоднішній день згоди щодо користування спірним домоволодінням між нею та відповідачем, який вважає себе повноправним власником нерухомого майна, не досягнуто. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд виділити в натурі 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 та відповідну частину земельної ділянки. 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 1 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Виділено ОСОБА_4       в натурі 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по           АДРЕСА_1, що вказана у варіанті поділу для співвласника № 2 у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 листопада 2015 року, а саме: виділено в особисте користування частину житлового будинку літ. «А» у складі житлової та інших кімнат, запропоновано здійснити переобладнання. 
Виділено ОСОБА_6 в натурі 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, що вказана у варіанті поділу для співвласника № 1 у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 листопада       2015 року, а саме: виділено в особисте користування частину житлового будинку літ. «А» у складі житлової та інших кімнат, запропоновано здійснити переобладнання. 
Для обох співвласників обладнати підсобні приміщення інженерними комунікаціями з підключенням до існуючих мереж.
Виділено ОСОБА_4в натурі 1/2 частину земельної ділянки по         АДРЕСА_1, що вказана у варіанті поділу для співвласника № 2 у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 листопада 2015 року, а саме: виділено земельну ділянку площею 400 кв. м, яка складає дворову частину і використовується для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вхід на прибудинкову ділянку пропонується зберегти з вул. Теніста, через установку нового входу № 4. 
Виділено ОСОБА_6 в натурі 1/2 частину земельної ділянки по         АДРЕСА_1, що вказана у варіанті поділу для співвласника № 1 у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 листопада 2015 року, а саме: виділено земельну ділянку площею 400 кв. м, яка складає дворову частину і використовується для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вхід на прибудинкову ділянку пропонується зберегти, що існує з вул. Теніста через ворота з хвірткою № 2. 
Додатковим рішенням Біляївського районного суду Одеської області           від 10 серпня 2017 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь     ОСОБА_4 грошову компенсацію за різницю в частинах при їх виділенні в натурі у розмірі 91 176 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що спірне домоволодіння є об'єктом права спільної часткової власності колишнього подружжя, сторін у справі, у рівних частках. Оскільки вони не можуть дійти згоди щодо користування ним і з цього приводу виникають спори, то суд поділив нерухоме майно виходячи з варіанту поділу будинку та земельної ділянки в натурі, визначеного відповідною експертизою. 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 1 листопада 2016 року залишено без змін. 
Погоджуючись із рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із   того, що ОСОБА_4 має право на виділ в натурі належної їй частки зі спірного домоволодіння, який згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи технічно можливий й не порушує прав співвласників. 
У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли      до помилкового висновку про те, що житловий будинок можна поділити без втрати його цільового призначення згідно висновку судової будівельно-технічної експертизивід 15 листопада 2015 року, не взявши до уваги висновок додаткової судової будівельно-технічної експертизи, згідно якого поділити житловий будинок між двома співвласника неможливо, оскільки для цього потрібно повністю виготовити нову документацію, збудувати нові стіни, провести комунікації, тобто повністю перепланувати будинок. А тому житловий будинок є неподільною річ'ю, оскільки його поділ без втрати цільового призначення є неможливим.
У березні 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_6, в якому просила оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що вона є власником 1/2 частини домоволодіння та земельної ділянки, право власності на які вона зареєструвала у встановленому законом порядку. Відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю, не виконує рішення суду, що набрало законної сили, про її вселення до житлового будинку. Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 15 листопада 2015 року, який судами було взято за основу, встановлено, що поділ спірного домоволодіння технічно можливий, що спростовує доводи відповідача про неподільність речі. Доводи касаційної скарги про те, що суди проігнорували висновок додаткової судової будівельно-технічної експертизи також не заслуговують на увагу, оскільки цією експертизою встановлено, що поділити житловий будинок між співвласниками з урахуванням того, що доля кожного з них становить 1/2 частину, без проведення робіт по переплануванню та виходячи із вимог будівельних, санітарних та протипожежних норм та правил технічно неможливий. Натомість, згідно довідки державної служби України з надзвичайних ситуацій влаштування другого опалювального очагу у спірному будинку можливий за умови додержання та виконання норм та правил пожежної безпеки. Крім того, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області не заперечувала щодо виділення часток в натурі для фактичного користування 1/2 частки будинку та для вирішення питання по суті співвласникам будинку у разі згоди обох сторін запропоновано звернутися за висновком до бюро технічно інвентаризації, а у разі наявності заперечень однієї з сторін - звернутися до суду. 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. 
Згідно з частиною першою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об'єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників.
Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.
Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.
За таких обставин суди дійшли до правильного висновку про те, що позивач у встановленому законом порядку набула право власності на частину спірного житлового будинку з господарськими спорудами та земельну ділянку і вона бажає користуватися належною їй власністю. Отже, згідно положень статті 321 ЦК України вона не може бути позбавлена цього права чи обмежена у його здійсненні, а відповідач перешкоджає у цьому. Суд поділив нерухоме майно, виходячи з варіанту поділу будинку та земельної ділянки в натурі, визначеного судовою будівельно-технічною експертизою від 15 листопада 2015 року, згідно якої такий поділ технічно можливий. 
Доводи касаційної скарги про те, що поділ житлового будинку без втрати його цільового призначення технічно неможливий, тобто він є неподільною річ'ю, безпідставні, так як спростовуються висновком судовою будівельно-технічною експертизоювід 15 листопада 2015 року. 
Посилання на неврахування судами висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи також не заслуговують на увагу, оскільки цією експертизою встановлено, що поділити житловий будинок між співвласниками з урахуванням того, що частка кожного з них становить 1/2 частину, без проведення робіт по переплануванню та виходячи із вимог будівельних, санітарних та протипожежних норм та правил технічно неможливий. Натомість, згідно довідки державної служби України з надзвичайних ситуацій влаштування другого опалювального очагу у спірному будинку можливий за умови додержання та виконання норм та правил пожежної безпеки. Крім того, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області не заперечувала щодо виділення часток в натурі для фактичного користування 1/2 частини будинку та для вирішення питання по суті співвласникам будинку у разі згоди обох сторін запропоновано звернутися за висновком до бюро технічно інвентаризації, а у разі наявності заперечень однієї з сторін - звернутися до суду. 
Доводи касаційної скарги про порушення прав малолітньої дочки, яка проживає з відповідачем, та недопущення до участі у справі відповідного органу опіки та піклування безпідставні, оскільки предмет позову і судові рішення не стосуються майнових чи житлових прав дитини.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 1 листопада    2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 грудня       2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк