Постанова
Іменем України
 
18 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 369/7613/16-ц
 
провадження № 61-12409св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвина Леся Олексіївна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                      від 09 лютого 2017 року у складі судді Волчка А. Я. та постанову Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2018 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Волохова Л. А., Данілова О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона з 06 серпня 1981 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 За час шлюбу ними було придбано житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1. 
07 червня 2016 року ОСОБА_5 уклав договори купівлі-продажу, за якими вказане майно продав ОСОБА_6
Оскільки своєї згоди на відчуження цього майна вона не давала,            ОСОБА_4 вважала договори купівлі-продажу від 07 червня 2016 року, укладені між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, недійсними.
22 червня 2016 року ОСОБА_6 на підставі договір купівлі-продажу продав житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_7
На підстав вказаного, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений 07 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л. О., витребувати цю земельну ділянку із незаконного володіння ОСОБА_7 і скасувати державну реєстрацію права власності на неї за ОСОБА_7; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по                       АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений 07 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л. О.; витребувати цей будинок із незаконного володіння ОСОБА_7 та скасувати державну реєстрацію права власності на нього за ОСОБА_7
 
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею - 0,2 га, розташованої по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений 07 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвина Л. О., реєстровий №1557.
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_7 на користь           ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею - 0,2 га, розташованої по АДРЕСА_1.
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на земельну ділянку загальною площею - 0,2 га, розташованої по АДРЕСА_1, номер запису про право власності - НОМЕР_1 від 22 червня 2016 року.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по                            АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений 07 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвина Л. О., реєстровий №1558.
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 житловий будинок по АДРЕСА_1.
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1, номер запису про право власності - НОМЕР_2 від 22 червня 2016 року.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що житловий будинок і земельна ділянка у АДРЕСА_1 є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5, а при укладенні договорів купівлі-продажу від 07 червня 2016 року ОСОБА_5 розпорядився спільним сумісним майном подружжя без згоди дружини. Оскільки позивач не перебуває у договірних відносинах із теперішнім володільцем цього майна, вона має право на захист своїх цивільних прав шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння останнього власника.
 
Постановою апеляційного суду Київської області від 31 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення. Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 лютого            2017 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що неотримання згоди іншого з подружжя щодо відчуження майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, тому оспорювані правочини є недійсними в силу положень статей 203, 215 ЦК України, а позивач на підставі частини першої статті 388 ЦК України має право на витребування майна, відчуженого на підставі цих договорів. 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що визнання договору купівлі-продажу недійсним не тягне за собою прав та обов'язків для осіб, які не були учасниками цього договору. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, і не є підставою для витребування майна у добросовісного набувача. Позивач не була стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу, тому обраний нею спосіб судового захисту є невірним. Крім того, порушені його права добросовісного власника.
 
Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статей 60, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної, вони мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання цим майном.
 
У частині третій статті 65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Таким чином, встановивши, що спірне майно, набуте подружжям за час шлюбу, перебувало у спільній сумісній власності, однак без згоди дружини було відчужено чоловіком, суди дійшли правильного висновку про визнання оспорюваних перших договір купівлі-продажу цього майна недійсними.
 
Посилання касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 не була стороною оспорюваних перших договорів купівлі-продажу (земельної ділянки і житлового будинку), а тому не вправі була їх оспорювати через суд, безпідставні, оскільки вона з ОСОБА_5 набула це майно за час шлюбу за спільні кошти, що не оспорюється, є фактичним співвласником спірного майна як подружжя. Тому в силу частини другої статті 369 ЦК України, згідно з якою у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, ОСОБА_5, відчужуючи спірне майно, діяв як від свого, так і від імені дружини, тобто вона також є стороною спірного договору і її в договорах представляв чоловік. Отже у силу частини четвертої статті 369 ЦК України, частини другої статті 65 СК України ОСОБА_4 мала право на пред'явлення позову саме про визнання недійсними перших правочинів.
 
Оскільки спірне майно вибуло з володіння позивача не з її волі, суди обґрунтовано, з метою відновлення її порушених прав, врахувавши положення статей 330, 338 ЦК України, пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», витребували це майно в останнього власника - ОСОБА_7 на користь відповідача ОСОБА_5, який був стороною договорів купівлі-продажу від 07 червня 2016 року, тому доводи касаційної скарги в цій частині на правильність висновків судів не впливають.
 
Також безпідставними є доводи касаційної скарги про порушення прав ОСОБА_7 як добросовісного власника, оскільки він набув у власність спірне майно на підставі наступних (після договорів купівлі-продажу                від 07 червня 2016 року) договорів в особи, яка не мала права його відчужувати, тому власник/співвласник цього майна ОСОБА_4 наділена законними правами на витребування такого майна в порядку частини першої            статті 388 ЦК України 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                      від 09 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області  від 31 січня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Д. Д. Луспеник
 
Б. І. Гулько
 
Ю. В. Черняк