ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
26.02.2018 | Київ | К/9901/4641/18 804/704/16
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -           Данилевич Н.А.,
суддів -                                                         Бевзенка В. М., 
               Шарапи В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження заяву Міністерства юстиції України про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року у справі 
за позовом ОСОБА_3
до Пенсійного фонду України, Міністерства юстиції України,
третя особа - Служба безпеки України,
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в :
08 грудня 2017 року Міністерством юстиції України до Верховного суду України подано заяву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року.

У відповідності до пп. 1 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в чинній редакції) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання пп. 1 п. 1 та пп. 7 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в чинній редакції) матеріали заяви Міністерства юстиції України про перегляд судового рішення передано до Верховного Суду.

Ухвалою Суду від 30 січня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України, Міністерства юстиції України, третя особа - Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року.
Частиною 1 ст. 235 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) передбачалось, що Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 236 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мали право подати заяву про перегляд судових рішень в адміністративних справах після їх перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 237 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Пенсійного фонду України, Міністерства юстиції України, третя особа - Служба безпеки України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 року, у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року зупинено провадження в адміністративній справі №804/704/16 за позовом ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України, Міністерства юстиції України, третя особа - Служба безпеки України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії, до вирішення та набрання законної сили рішенням у справі, що розглядається у порядку конституційного судочинства згідно із ухвалою Конституційного Суду України від 06 липня 2017 року №5-уп/2017 справа №1-3/2017, справа №1-11/2017. 
В даній ухвалі суд касаційної інстанції зазначив, що оскаржуваний позивачем наказ Пенсійного фонду України від 23 грудня 2015 року №902-О «Про звільнення ОСОБА_3» прийнятий з підстав, передбачених, зокрема, положеннями пункту 3 частини четвертої статті 3 Закону України «Про очищення влади», та зробив висновок про неможливість розгляду даної справи до вирішення та набрання законної сили рішенням у справі, що розглядається у порядку конституційного судочинства, предметом розгляду якої є відповідність положень частини четвертої статті 3 Закону України «Про очищення влади» Конституції України (конституційності).

У заяві про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року Міністерство юстиції України просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Як на приклад неоднакового застосування судами норм процесуального права заявник посилається на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2016 року у справі №К/800/4887/16, в якій суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвали судів попередніх інстанцій про зупинення провадження у справі, зазначив, що суди виходили з того, що в провадженні Конституційного Суду України перебуває справа за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин 3, 6 статті 1, частин 1, 2, 3, 4, 8 статті 3, пункту 2 частини 5 статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади». Ці обставини, на думку судів попередніх інстанцій, стали підставою для зупинення розгляду адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 Натомість, як вказав касаційний суд, суди попередніх інстанцій не прийняли до уваги і не обґрунтували в чому полягає вплив справи, яка розглядається у Конституційному Суді України, на розгляд адміністративної справи і в чому полягає неможливість її розгляду, оскільки в наказі про звільнення підставою для звільнення зазначений пункт 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, а також  Закон України «Про очищення влади» в цілому, тоді як на розгляді у Конституційному суді України знаходяться окремі положення  Закону України «Про очищення влади». 
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11 травня 2017 року у справі №К/800/7018/17, яку в якості прикладу неоднакового застосування процесуальних норм також наводить позивач та в якій, окрім іншого, суд касаційної інстанції вказав на помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для зупинення провадження у даній справі, оскільки неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються та встановлюються іншим судом, впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, тобто мають преюдиціальне значення для даної справи та не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно у даній справі. Касаційний суд зазначив, що в оскаржуваних рішеннях про зупинення провадження у справі судами не наведено, в чому полягає вплив справи, що розглядається Конституційним Судом України, на розгляд даної адміністративної справи, суди не вмотивували зв'язок між очікуваними висновками рішення суду конституційної юрисдикції за наслідками розгляду конституційних подань та предметом спору з урахуванням підстав позовних вимог, не конкретизували, чому з огляду на характер та зміст заявлених вимог неможливо розглянути дану справу без попереднього розгляду справи в порядку конституційного судочинства.

Колегія суддів, перевіривши наведені у заяві доводи, дійшла висновку про таке.

Положення статті 156 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) регулюють питання зупинення провадження у справі. Так, у пункті 3 частини першої цієї статті передбачено, що суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Рішення про зупинення провадження у даній справі суд касаційної інстанції мотивував тим, що допоки Конституційний Суд України не розгляне конституційні подання Верховного Суду України і 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про очищення влади», неможливо розглянути спір за заявленими вимогами ОСОБА_3, оскільки висновки рішення суду конституційної юрисдикції матимуть значення для захисту конституційних прав і свобод позивача.

Проте з такими мотивами зупинення провадження у справі погодитись не можна.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що ОСОБА_3 не погоджується зі своїм звільненням з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська на підставі Закону України «Про очищення влади» та Кодексу законів про працю України, яке обґрунтовано проходженням ним в період з 21 березня 1983 року по 29 червня 1990 року військової служби на штатних посадах КДБ УРСР. На думку позивача, під час люстрації було порушено основоположні принципи люстрації, а саме верховенство права та законності, оскільки єдиною підставою для віднесення військової служби позивача до посад штатного працівника КДБ є лише роз'яснення Міністерства юстиції України від 02 вересня 2015 року №211.0.2/1674. Проте, позивач вважає, що листи міністерств та інших центральних органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами, вони мають лише роз'яснювальний, інформаційний характер і не встановлюють правових норм. Тобто Міністерство юстиції, давши роз'яснення, що під терміном «штатний працівник КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР», застосованим у пункті 3 частини 4 статті 3 Закону України «Про очищення влади», слід розуміти військовослужбовців, робітників і службовців, фактично встановило нову правову норму, давши розширювальне тлумачення терміну «штатний працівник КДБ», чим перевищило свої повноваження.

Колегія суддів зазначає, що обставини, покладені в основу обґрунтування позову, мають індивідуальний характер, стосуються дій і рішень Пенсійного фонду України, які позивач із посиланням на конкретні норми права розцінює неправильними і вважає такими, що призвели до порушення його прав і свобод.

Однак, в оскарженій ухвалі касаційного суду не мотивований зв'язок між очікуваними висновками рішення суду конституційної юрисдикції за наслідками розгляду згаданих вище конституційних подань та предметом спору; не конкретизовано, чому з огляду на характер заявлених вимог неможливо розглянути справу без попереднього розгляду справи в порядку конституційного судочинства.

Таким чином, зіставлення змісту наведених суджень із положеннями пункту 3 частини першої статті 156 КАС переконує в тому, що ухвала Вищого адміністративного суду України про зупинення провадження підлягає скасуванню.

Крім того, Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 220 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Проте, зупинення судом касаційного провадження у даній справі мало на меті очікування можливості настання істотних для розгляду даної справи обставин, які не були та не могли бути відомі під час розгляду справи судом першої інстанції, що фактично нівелює норми діючого на той час процесуального законодавства в частині повноважень суду касаційної інстанції. 

Відповідно до приписів пп. «а» п. 1 ч. 2 ст. 243 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) за наявності підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 237 цього Кодексу, суд має право у разі порушення судом (судами) норми процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі або полягає у порушенні правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів, - скасувати судове рішення повністю або частково і передати справу на розгляд до відповідного суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції.

Водночас, Суд зазначає, що оскільки касаційна скарга ОСОБА_3 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року у справі №804/704/16 за позовом ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України, Міністерства юстиції України, третя особа - Служба безпеки України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії, не була розглянута по суті судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, як просить заявник в поданій заяві про перегляд судового рішення. 
З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви Міністерства юстиції України про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року.

На підставі викладеного, керуючись пп. 1 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), ст.ст. 235, 236, 237, 244 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), Суд, - 
постановив:
Заяву Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року про зупинення провадження у справі скасувати, справу направити для продовження судового розгляду до суду касаційної інстанції.

В задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич          

Судді                                                                                                     В. М. Бевзенко 

                                                                                                    В.М. Шарапа