П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
19 березня 2018 року
м. Київ                          
 
справа № 754/16825/15-ц
 
провадження № 61-3156 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - П'ятнадцята київська державна нотаріальна контора,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року у складі суддів: Гаращенка Д. Р., Усика Г. І., Соколової В. В. 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання незаконною відмову у вчиненні нотаріальних дій та зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_9, який після смерті не залишив заповіт. 7 травня 2015 року позивач звернулася до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а 16 липня 2015 року подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. Державний нотаріус постановою від 20 липня 2015 року незаконно відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини увійшли всі права та обов'язки ОСОБА_9, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме: право власності на квартиру АДРЕСА_1; право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Кагарлицький район, АДРЕСА_2; автомобіль Toyota Camry, реєстраційний номер НОМЕР_1; а також грошові вклади в акціонерному товаристві «Ощадбанк». Після смерті її чоловіка, відповідно до статті 1261 ЦК України, до спадкоємців першої черги за законом належать: ОСОБА_6 (мати), ОСОБА_5 (батько), ОСОБА_8 (син), ОСОБА_7 (син). 
Відповідно до статей 1267, 1270 ЦК України вона реалізувала своє право на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 на її користь відповідно до статті 1274 ЦК України. У заяві, яку вона подала нотаріусу, додатково просила вважати ОСОБА_5 таким, що не прийняв спадщину. З урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати відмову нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину незаконною, зобов'язати П'ятнадцяту київську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право на спадщину у повному обсязі на майно спадкодавця. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року  позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано незаконною відмову П'ятнадцятої державної нотаріальної контори у видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину. Зобов'язано П'ятнадцяту київську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_9 Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що постановою державного нотаріуса від 20 липня 2015 року про відмову у видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно після смерті її чоловіка, порушено її спадкові права, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року в частині зобов'язання П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори видати ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину, що залишилися після смерті ОСОБА_9, скасовано та ухвалено нове рішення. Зобов'язано П'ятнадцяту київську державну нотаріальну контору вирішити питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у спадковій справі № 560/2015 відповідно до чинного законодавства.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався частиною першою статті 67 Закону України «Про нотаріат» та частинами першою, другою статті 1296 ЦК України, якими встановлено, що у разі, якщо спадщину прийнято кількома спадкоємцями, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців, а отже, наявність інших спадкоємців не є підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нотаріус видає особі свідоцтво з визначенням ім'я та часток у спадщині інших спадкоємців. 
У разі незгоди із визначеною нотаріусом часткою майна спадкоємця, у заявника виникає право на оскарження рішення нотаріуса у суді. Тому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину є безпідставною та незаконною. 
Водночас апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції в частині зобов'язання відповідача видати ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину, що залишилося після смерті ОСОБА_9, оскільки суд не може зобов'язати нотаріуса на здійснення конкретних нотаріальних дій із зазначенням конкретного рішення. В цій частині апеляційний суд ухвалив нове рішення про зобов'язання П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори вирішити питання про видачу ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину у встановленому законодавством порядку.
У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року, у якій просить скасувати судове рішення та залишити в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року.
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що погодившись із висновками суду першої інстанції в частині визнання незаконною відмову нотаріуса у видачі свідоцтво про право на спадщину, апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання нотаріальної контори видати свідоцтво про право на спадщину з тих підстав, що суд не може зобов'язати нотаріуса вчинити конкретні дії. У жодному законі не вказано такий спосіб захисту як зобов'язання вирішити питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. У резолютивній частині рішення апеляційний суд безпідставно зобов'язав нотаріальну контору вирішити питання про видачу свідоцтва про право на спадщину, чим порушив конституційні засади судочинства, відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України. 
Судом апеляційної інстанції порушено частину першу статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права на доступ до суду, не враховано пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини «Голдер проти Сполученого Королівства», оскільки суд не здійснив остаточного вирішення справи через заявлений ним брак компетенції. Згідно пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини «Кутіч проти Харватії» право на доступ до суду включає не тільки право ініціювати судове провадження, але й право одержати вирішення справи судом. Відсутність вирішення судом справи становить порушення права на доступ до суду (пункт 31 рішення у справі «Ганчі проти Італії»). Апеляційний суд, визнавши відмову від вчинення нотаріальної дії незаконною, зобов'язавши відповідача вирішити питання про видачу свідоцтва про право на спадщину через відсутність таких повноважень у суду, не вирішив остаточно справу, чим порушив право на доступ до суду.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
3 серпня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з частиною п'ятою  статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернуться до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Згідно з частиною першою  статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
Переглядаючи законність та обгунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із установлених судом першої інстанції таких обставин.
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
7 травня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а треті особи: ОСОБА_6 ОСОБА_8, ОСОБА_10 звернулися - із заявами про їхню відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 на користь позивача.
16 липня 2015 року позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила виключити ОСОБА_5 з числа спадкоємців за законом, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України; після закінчення встановленого законом шестимісячного строку на прийняття спадщини вважати ОСОБА_5 таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9, згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України; після спливу строку на прийняття спадщини видати свідоцтво про право власності спадкоємцям, які прийняли спадщину (двоє синів, дружина та мати спадкодавця).
Постановою державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 20 липня 2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9
Відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус мотивував тим, що особа може бути усунена від права на спадкування тільки за рішенням суду.
Задовольняючи позов у частині визнання незаконною відмову відповідача у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції виходив з того, що така відмова є незаконною, оскільки позивач не просила усунути ОСОБА_5 від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України. Інших правових підстав у вчиненні нотаріальної дії нотаріус не вказав.
Задовольнивши позовну вимогу про визнання незаконною відмову відповідача видати позивачу свідоцтво про право на спадщину, суд першої інстанції без викладення  мотивів зобов'язав відповідача видати позивачу свідоцтво про право на спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_9
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання нотаріальної контори видати ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину, апеляційний суд виходив з того, що суд не може зобов'язати нотаріуса здійснити конкретні дії із зазначенням конкретного рішення, яке має бути ухвалене. 
Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначено сттаею 16 ЦК України. 
Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі;  зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину визначено статтею 67 Закону України «Про нотаріат», а видача свідоцтва про право на спадщину за законом - статтею 68 Закону України «Про нотаріат».
Стаття 67 Закону України «Про нотаріат» встановлює порядок видачі свідоцтва про право на спадщину, якщо спадщину на нерухоме майно прийняло  кілька спадкоємців. 
У цьому випадку свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Доводи касаційної скарги про те, що жодним законом не передбачено такий спосіб захисту як вимога про зобов'язання вирішити питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що суд не може зобов'язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». 
З огляду на  положення статей 3, 16 ЦК України, статей 67, 68 Закону України «Про нотаріат», колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційний суд з урахуванням конкретних обставин справи обрав ефективний спосіб захисту порушеного права позивача. 
Посилання в касаційній скарзі на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тапрактику Європейського суду з прав людини, як на обґрунтування порушення судом апеляційної інстанції права на доступ до суду, є безпідставними, оскільки суд розглянув позовні вимоги ОСОБА_4 і вирішив спір по суті відповідно до чинного законодавства.  Касаційна скарга не містить доводів про порушення процедури розгляду цивільної справи. Отже, позивач одержала вирішення справи судом. Задоволення позову ОСОБА_4 частково не свідчить про порушення апеляційним судом  її права на справедливий суд.
Переглядаючи законність і обґрунтованість судового рішення апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що нотаріальні дії повинні вчинятися у суворій відповідності з встановленою законом компетенцією і порядком їх вчинення. Апеляційний суд застосував національне законодавство та здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи, що є завданням саме національного суду.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року залишити без змін. 
Постанова оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                   А. С. Олійник          В.О. Кузнєцов                                                           
 
                                                                                                 С. О. Погрібний