Верховний
Суд

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року 
м. Київ

справа №  910/10765/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. (головуючого), Білоуса В.В., Жукова С.В.

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представника  ПАТ "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ" - адвоката              Лавриновича В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні  касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства  "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 
та рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017
у справі № 910/10765/17
за позовом Публічного акціонерного товариства "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ" 
до Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК"              
про визнання недійсним пункту договору поруки,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 ПАТ "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ" звернулось до Господарського суду              м. Києва з позовом до ПАТ "СБЕРБАНК" про визнання недійсним третейського застереження, яке передбачено у п. 6.8. договору поруки № 3 від 25.05.2015, посилаючись на те, що згідно чинного законодавства, третейським судам не підвідомчі спори щодо визнання недійсним договорів, стягнення боргу за кредитним договором та до того ж, оскаржувана третейська угода у вигляді застереження, укладена зі сторони позивача під впливом тяжких  для нього обставин  і на вкрай невигідних умовах, що є підставою для визнання цього пункту договору недійсним на підставі  ст. 233 ЦК України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.07.2017 у справі № 910/10765/14 (суддя Ващенко Т.М.)  у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.  

Постановою  Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 у справі № 910/10765/14 (судді : Кропивна Л.В., Жук Г.А., Понамаренко Є.Ю.) рішення Господарського суду м. Києва від 20.07.2017  залишено без змін.

В касаційній скарзі ПАТ "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ" просить постанову  Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 та рішення Господарського суду м. Києва від 20.07.2017 у справі  № 910/10765/14 скасувати,   направивши справу на новий судовий розгляд, посилаючись на наступне. 

Не погоджуюсь з прийнятими судовими рішеннями щодо відмови у визнанні недійсного третейського застереження, яке передбачено у п. 6.8. договору поруки № 3 від 25.05.2015, позивач посилається на те, що судами не було враховано положень п. 11 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про третейські суди " за якою третейські суди не  вправі розглядати інші справи, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України, таким чином спори щодо визнання правочину недійсним, спори  у кредитних відносинах за якими банк надає позичальнику кредит у іноземній валюті, розглядаються виключно державними судами, як такі що носять публічно-правовий характер, що унеможливлює розгляд зазначених спорів  у третейському суді, як це передбачено у спірному пункті договору поруки, отже наявні правові підстави для визнання цього пункту договору недійсним на підставі   ст. 6 Закону України "Про третейські суди ", ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю",  що підтверджується правовою позицією Верховного суду України, яка викладена в постанові від 21.10.2015 у справі № 6-831цс15.
Також, скаржник у касаційній скарзі зазначає, що спірна третейська угода у вигляді третейського застереження у п. 6.8. договору поруки , була укладена позивачем під впливом тяжкої обставини, оскільки існувала загроза банкротства групи  компаній, до якої входить і  ПАТ "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ"  та  на вкрай невигідних умовах, оскільки банком було нав'язано вкрай невигідні умови позичальнику за кредитним договором, на виконання якого і було укладено цей договір поруки між сторонами у справі, та так як  Постійно діючий Третейський суд  при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" створений при громадській організації, діяльність якої не пов'язана з банківськими послугами, до того ж цей суд  не діє по принципу арбітрування, згідно чинного законодавства, що є підставою для визнання спірного пункту угоди недійсним за ст. 233 ЦК України.

Крім того, скаржник зазначає про порушення судами обох інстанцій норм процесуального права, а саме,  відмови у залученні в якості третьої особи ТОВ "Інтер-ГТВ" (позичальника за кредитним договором) , безпідставне залишення судом першої інстанції без задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи та  вирішення даного спору  по суті, без участі представника  ПАТ "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ".     

У відзиві ПАТ "СБЕРБАНК" просить оскаржувані  судові рішення першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, посилаючись на те, що за ст. 5  Закону України "Про третейські суди" спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону, при цьому ,  статтею 6 Закону України "Про третейські суди " визначено підвідомчість справ третейським судам та перелік винятків справ,  які відповідно до законодавства підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції, проте спори що виникають за договором поруки між сторонами підвідомчі третейським судам, таким чином відсутні підстави для визнання недійсним третейського застереження, яке передбачено у п. 6.8. договору поруки № 3 від 25.05.2015.

Окрім цього, банк зазначає про недоведеність належними доказами того, що спірна третейська угода у вигляді застереження, п. 6.8 договору поруки № 3 від 25.05.2015, укладена позивачем - ПАТ "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ" під впливом тяжких обставин для нього та на невигідних умовах.                 

Клопотання ПАТ "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ" про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в судовому засіданні 14.02.2018 колегією суддів залишене без задоволення, як безпідставне.
Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представника позивача,  , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги та доводи відзиву, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Наведені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судових рішень та передачі справи на новий судовий розгляд відповідно до вимог ст. 310 ГПК України, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального права.
Так, суд касаційної інстанції не погоджується з доводами ПАТ "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ" щодо наявності правових підстав для визнання недійсним спірного пункту договору поруки щодо третейського застереження, оскільки  за ст. 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом, при цьому за ч. 1 ст. 12  Закону України "Про третейські суди", третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, враховуючи зазначене, також і волевиявлення сторін при укладанні зазначеного договору поруки, сторони самостійно включили до нього  умову  про розгляд спору, розбіжностей або вимоги щодо цього договору в третейському суді,    який    (спір)    може    виникнути в подальшому під час дії цього договору, внаслідок чого, третейське застереження, встановлене у спірному п. 6.8.  цього договору, не порушує  вимог Закону України "Про третейські суди" та ст. 1 ГПК України  (у редакції чинній до 15.12.2017).

Щодо посилання скаржника на те, що третейський суд не вправі розглядати спори про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, в забезпечення виконання якого і було укладено договір поруки, оскільки цей спір носить публічно-правовий характер, що не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, суд касаційної інстанції  в даному випадку не погоджується з цими доводами, так як за умовами договору поруки відповідальність поручителя перед кредитором, зокрема, повернути наданий позичальнику кредит у доларах США, гривні в межах кредитної лінії (п.2.1.1.), таким чином спір щодо виконання кредитного договору та договору поруки про повернення кредитних коштів у гривні, виник із цивільних правовідносин, тому враховуючи  ст. 6 Закону України "Про третейські суди", яка містить виключний перелік підстав за яких спори непідвідомчі третейським судам, заявлені вимоги безпідставні. 

До того ж,  суд відхиляє доводи позивача про те, що судами було порушено норми ст.ст. 6, 12 Закону України "Про третейські суди", ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю",  що підтверджується правовою позицією Верховного суду України, яка викладена в постанові від 21.10.2015 у справі № 6-831цс15, як такі, що спростовуються зібраними по справі та дослідженими судами  доказами.
Посилання позивача щодо укладання договору поруки, а саме, спірного пункту щодо третейського застереження, під впливом тяжкої обставини, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, суд касаційної інстанції вважає таким, що не відповідає чинному законодавству, так як для визнання правочину недійсним чи його пункту,  згідно ст. 233 ЦК України, необхідна обов'язкова наявність двох умов : тяжкі обставини та укладання угоди на вкрай невигідних умов, однак під важкими обставинами розуміється не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, такі як важка хвороба, смерть її годувальника, крайня нужденність сім'ї, загроза втратити заставлене житло, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладення правочину. Однак  позивачем не доведено наявності двох зазначених обов'язкових умов які мали місце, на думку позивача, при укладанні третейського застереження у договорі поруки. 

Разом з тим, суд касаційної інстанції погоджується з доводами ПАТ "СБЕРБАНК" викладеними у відзиві про безпідставність заявлених позивачем вимог про визнання недійсним третейського застереження, яке передбачено у п. 6.8. договору поруки № 3 від 25.05.2015, як такого що укладено з порушенням вимог Закону України "Про третейські суди" щодо не підвідомчості третейському суду вирішення спірних відносин, оскільки зазначені аргументи  позивача не відповідають вимогам Закону України "Про третейські суди"  і відсутні  правові підстави для даного третейського застереження, передбаченого у  п. 6.8. договору, недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, у зв'язку  з тим, що позивачем не доведено належним чином  укладання спірного правочину під впливом тяжких  обставин та на невигідних для нього умовах. 

Таким чином, касаційний суд вважає, що оскаржувані постанова апеляційного господарського суду та рішення суду першої інстанції про відмову у визнанні недійсним третейського  застереження, передбаченого  у п. 6.8. договору поруки № 3 від 25.05.2015, прийняті у відповідності до норм матеріального та процесуального права, і підстав для  скасування судових рішень судів попередніх інстанцій не вбачається, з огляду на таке.
Правовідносини сторін врегульовані договором поруки № 3 від 25.05.2015, за умовами якого ПАТ "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ" (поручитель) поручилось перед                                ПАТ "СБЕРБАНК" (кредитор)  за виконання ТОВ "ІНТЕР-ГТВ" (позичальник) зобов'язань щодо    повернення    кредиту, наданого в доларах США, гривні в межах кредитної лінії, сплати процентів за користування кредитом, по договору № 64-В/11/54КВ від 17.06.2011.

Пунктом 6.8. договору поруки сторони передбачили, що  усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України",  місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013р., видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовились, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є остаточним і обов'язковим з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладання договору.

Так, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, дійшли правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним  третейського  застереження, встановленого у  п. 6.8. договорі поруки у зв'язку з непідвідомчості розгляду цих спорів третейськими судами та укладання цієї угоди під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки стаття 6 Закону України "Про третейські суди" містить виключний перелік винятків за наявності яких третейський суд не може розглядати справи, однак у п. 6.8. договору поруки, в якому міститься третейське застереження, не визначено спорів які б не можливо передати на вирішення постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України"  та позивачем не доведено належним чином, що спірна третейська угода укладена з урахуванням двох обов'язкових умов : під впливом тяжких обставини і           на вкрай невигідних умовах, наявність яких надає можливість визнати цю угоду недійсною на підставі ст. 233 ЦК України.
Статтею 1 Закону України "Про третейські суди"  передбачено, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
За ст. 2 Закону України "Про третейські суди", третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським. 

Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди судом (ст. 12 Закону України "Про третейські суди").

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про третейські суди", юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. 

Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав. 

В рішенні Конституційного Суду України від 10.01.2008 у справі № 1-3/2008 (№ 1-рп/2008) за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визначено, що практика Європейського суду з прав людини свідчить, що звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору (Рішення у справі "Девір проти Бельгії" від 27.02.1980).

Підвідомчість справ третейським судам визначена статтею 6 Закону України "Про третейські суди", за якою третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки; 8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення; 9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин; 10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;  11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України; 13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Таким чином,  наведена норма Закону України "Про третейські суди" чітко визначає підвідомчість справ третейським судам і встановлює певні винятки (справи), які не можуть бути передані на розгляд третейського суду,  а відтак  суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій  про те, що третейське застереження, передбачене п. 6.8. договору поруки, відповідає вимогам Закону України "Про третейські суди" і підстав для визнання його недійсним не має.

За ч. 1 ст. 233 ЦК України,  правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Цей правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором. 

Для визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

При цьому, під тяжкими обставинами укладеного договору необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми.

Відтак, спірна третейська угода, у вигляді третейського застереження у договорі поруки, укладена за власної волі сторін, позивачем не доведено, що спірна третейська угода була укладена ним під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах, а отже відповідає вимогам  Закону України "Про третейські суди" та відсутні підстави за наявності яких спірна угода  підлягає визнанню недійсною згідно ст. 233 ЦК України. 

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи                        перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної                     інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Таким чином, з урахуванням вище викладеного, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі № 910/10765/17 постановлені у відповідності до фактичних обставин, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.
Оскільки суд дійшов висновку , що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017) покладаються на ПАТ "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ".

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ : 
Касаційну скаргу ПАТ "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ"  залишити без задоволення. 

Постанову  Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі                                № 910/10765/17 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття  та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                                 Ткаченко Н.Г. 
                                                                 
Судді                                                                                                                Білоус В.В.

                                                                                                                         Жуков С.В.