ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року 
м. Київ

Справа №  916/931/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, Баранець О.М., Ткач І.В.

за участю секретаря: Натаріної О.О.

розглянувши матеріали касаційних скарг Заступника прокурора Одеської області та Одеської міської ради 

на рішення Господарського суду Одеської області 
(суддя - Нікіфорчук М.І.)
від 30.06.2017
та постанову Одеського апеляційного господарського суду
(головуючий - Колоколов С.І., судді: Разюк Г.П., Лисенко В.А.)
від 23.11.2017
у справі № 916/931/17
за позовом Прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради
до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, Фізичної особи-підприємця Шевчука Володимира Сергійовича
про визнання недійсним договору та зобов'язання вчинити певні дії,

за участю представників учасників справи: 
від прокуратури - Солодка Л.Л.,
від позивача - Штоля А.О, 
від відповідача 1 - не з'явився, 
від відповідача 2- Прощенко Д.В.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та до Фізичної особи-підприємця Шевчука Володимира Сергійовича (далі - ФОП  ШевчукВ.С.) ( урахуванням заяви про зміну предмета позову) про:

- визнати недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №03/с-2016, укладеного 12.05.2016 між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Шевчуком Володимиром Сергійовичем;

- зобов'язання Фізичної особи-підприємця Шевчука Володимира Сергійовича звільнити комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді підпірної стіни загальною площею 40 погонних метрів квадратних, що розміщена в місті Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 13 та № 14 в районі 14-ої ст. Великого Фонтану.

Позов мотивовано тим, що укладений між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ФОП Шевчуком В.С. 12.05.2016 року договір № 03/с-16 є удаваним правочином, оскільки його умови не відповідають положенням ст.1130 ЦК України, а тому має бути визнаний недійсним відповідно до положень ст.ст.203, 215, 216 ЦК України з зобов'язанням звільнити комунальне майно.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.06.2017 у справі №916/931/17 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.11.2017 рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2017 у справі №916/931/17 залишено без змін.

Господарськими судами встановлено такі обставини:
- між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Шевчуком Володимиром Сергійовичем 12.05.2016 укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин № 03/с-2016, відповідно до п.1.1 якого, сторони зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисних споруд у належному технічному стані;

- згідно з п.1.2 договору для реалізації спільного проекту задіється берегозахисна споруда у вигляді підпірної стінки загальною площею 40 погонних метрів квадратних, що розміщена в місті Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 13 та № 14 в районі 14-ої ст. Великого Фонтану;

- відповідно до п. 1.3 договору ФОП Шевчук В.С. бере на себе зобов'язання виконувати за власний рахунок на безповоротній основі поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди;

- пунктом 1.4 договору передбачено право ФОП Шевчука В.С. надавати послуги платного сервісу відповідно до Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси.

- згідно з пунктами 1.5., 1.6 договору вказана берегозахисна споруда є власністю територіальної громади міста Одеси, а ФОП Шевчуку В.С. надається право користуватися нею виключно для реалізації вищезазначених цілей та згідно умов даного договору, право власності на берегозахисну споруду у повному обсязі залишається у територіальної громади м. Одеси, умови даного договору не передбачають виникнення у ФОП Шевчука В.С. повного або часткового права власності на берегозахисній споруді зазначеній у п. 1.2 даного договору;

- відповідно до п.2.1 договору для досягнення цілей, вказаних у розділі 1 договору, управління забезпечує: - технічними даними, які визначені відповідними технічними документами (п.2.1.1);- технічною інформацією необхідною для проведення обстеження берегозахисної споруди, підготовки та проведення поточного та капітального ремонту, вимогами до їх експлуатації (п.2.1.2);- розробку технічних умов (технічного завдання) для проведення капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди (п.2.1.3);- допомогу в погодженні та затвердженні у встановленому порядку проектної документації з поточного та/або капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди (п.2.1.4);- надає ФОП ШевчукуВ.С. рекомендації щодо покращення берегозахисних функцій споруд, надає методологічну допомогу(п.2.1.5);

- пунктом 2.4.1. договору передбачено право ФОП Шевчука В.С. користуватися берегозахисною спорудою у вигляді підпірної стінки загальною площею 40 погонних метрів квадратних, що розміщена в місті Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 13 та № 14 в районі 14-ої ст. Великого Фонтану, та надавати платні послуги оздоровчо-пляжного сервісу відповідно до Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси затвердженими Одеською міською радою, в тому числі надання послуг літнього кафе, протягом строку, на який він укладений;

- відповідно до п.6.1. даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін;

- договір укладений строком на 15 років та є чинним до 10.05.2031 у разі не припинення його дії у достроковому порядку передбаченому п.2.2.3. даного договору (п. 6.2. договору);

- додатком № 1 до договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №03-с/16 від 12.05.2016 визначена схема ділянки узбережжя Чорного моря, між траверсами № 13 і № 14;

- додатком № 2 до договору встановлено графік виконання робіт відповідно до п.2.3.3 договору, яким зазначено, що поточний ремонт підпірної стінки між траверсами № 13 і № 14 повинен буде виконаний у період з 15.10.2016 - 15.05.2017;

- актом про контроль використання берегозахисної споруди у вигляді підпірної стінки, між траверсами № 13-№14 другої черги ПЗС, підписаним Заступником начальника - начальника відділу ІЗТ та РУ управління та Заступником начальника відділу ІЗТ та РУ управління, встановлено, що при обстеженні зазначена споруда є предметом договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 03/с-16 від 12.05.2016 року та встановлений балкон у вигляді майданчику літного кафе;
       
- згідно з листом Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради від 03.02.2017 №02/01-10/19 берегозахисна споруда у вигляді підпірної стінки загальною площею 20 погонних метрів, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом №13 та № 14 в районі 14-ї ст. Великого Фонтану з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані, та є предметом договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 03-с/16 від 12.05.2016., укладеним між Управління м ІЗТМ та РУ ОМР та ФОП Шевчуком В.С., знаходяться на балансі управління (основні засоби) та є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси;

Відмовляючи у позові суди попередніх інстанцій виходили з того, що за спірним договором не відбулося фактичної передачі об'єкту за договором, відсутній акт приймання-передачі цього майна; укладений договір не містить істотних умов договору оренди; у договорі чітко визначено мету його укладення - спільна діяльність, з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса та для підтримання берегозахисних споруд у належному технічному стані, і спрямованість договору саме на досягнення означеної мети підтверджується іншими умовами договору (у тому числі, і тими, що визначають права та обов'язки сторін за договором), спірний договір є змішаним договором, який включає елементи як договору про спільну діяльність, так і договору підряду. Сторони договору діяли за вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, мали на меті настання реальних правових наслідків та виключно тих прав і обов'язків, які передбачені договором. На підставі викладеного, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав вважати договір удаваним правочином (таким, що приховує договір оренди).

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Одеської області від 30.06.2017 та постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.11.2017 у справі №916/931/17 Одеська міська рада та Заступник прокурора Одеської області подали касаційні скарги, в яких просять скасувати оскаржувані рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи касаційної скарги Одеської міської ради:

- спірний договір є удаваним та підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений з метою приховання передачі у користування комунального майна та уникнення зобов'язань щодо внесення плати за користування цим майном;

- суди попередніх інстанцій невірно кваліфікували правову природу спірного договору, оскільки договір не містить істотних умов як договору підряду, так і договору про спільну діяльність;

- судами не надано оцінки позовній вимозі щодо зобов'язання звільнити комунальне майно - берегозахисну споруду, заявлена вимога є самостійною та спрямована на захист речового права територіальної громади міста Одеси (негаторний позов).

Узагальнені доводи касаційної скарги Заступника прокурора Одеської області: 

- судами не враховано, що фактично спірний договір є договором оренди комунального майна, укладеним сторонами шляхом підписання удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин;

- предметом спірного договору є користування ФОП Шевчук В.С. берегозахисною спорудою, за плату - необхідності проведення за власні кошти ремонтних робіт;

- передача комунального майна у користування може здійснюватись виключно на підставі рішень сесії ради, з обов'язковим проведенням оцінки майна, що передається у користування;

- до повноважень Управління не віднесено питання про надання у користування комунального майна територіальної громади міста Одеси, яке перебуває на балансі Управління. 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Студенця В.І. - головуючого, Баранця О.М., Ткача І.В. від 12.03.2018 касаційні скарги Заступника прокурора Одеської області та Одеської міської ради прийняті до провадження та призначено їх до розгляду на 24.04.2018.

На адресу Суду 20.04.2018 від ФОП Шевчука В.С. надійшов відзив на касаційні скарги, в якому просить їх залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 30.06.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.11.2017 у справі №916/931/17 - без змін.

Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку оскаржувані судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови  Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. 

Отже, виходячи із змісту ст. 235 Цивільного кодексу України за удаваним правочином  сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. 

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 Цивільного кодексу України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків (пункт 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013,  № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. 

Згідно статті 1131 Цивільного кодексу України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. 

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина перша статті 759 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 284 Господарського кодексу України передбачено, що істотними умовами договору оренди є об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації), строк, на який укладається договір оренди, орендна плата з урахуванням її індексації, порядок використання амортизаційних відрахувань, відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Істотними для договору оренди комунального майна є умови, зазначені у частині першій статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а саме: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, яких нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та порядок його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми).

Звертаючись з позовом до суду прокурор посилався на те, що спірний договір є удаваним, оскільки приховує договір оренди берегозахисної споруди, яку передано ФОП Шевчуку В.С. у користування для здійснення підприємницької діяльності. При цьому, прихований договір оренди укладено з порушенням приписів Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Закону України "Про місцеве самоврядування України", оскільки берегозахисна споруда у вигляді підпірної стіни загальною площею 40 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС між траверсом №13 та №14 в районі 14-ої с. Великого Фонтану, передано у користування без прийняття відповідного рішення сесії Одеської міської ради, проведення оцінки майна та конкурсної процедури, що є обов'язковим, з огляду на те, що зазначене майно належить до комунальної власності територіальної громади міста Одеси.

Як вбачається зі змісту прав і обов'язків сторін договору (пункти 1.3., 2.4.1 договору), ФОП Шевчук В.С. на підставі оспорюваного договору отримав право користування комунальним майном - берегозахисною спорудою у вигляді підпірної стіни загальною площею 40 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС між траверсом №13 та №14 в районі 14-ої с. Великого Фонтану.

Відповідно до частини п'ятої статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п'ятою статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору) визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, у тому числі й передачі їх у тимчасове користування юридичним і фізичним особам, належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили повноваження Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради щодо наявності у нього права передачі в користування комунального майна ФОП Шевчуку О.С. 

Пункт 2.3.5. оспорюваного договору зобов'язує ФОП Шевчука О.С. погоджувати (подати заяву на погодження) з Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради здійснення невід'ємних поліпшень берегозахисної споруди. При цьому, суди попередніх інстанцій не звернули увагу та не дали оцінки тій обставині, що необхідність такого погодження випливає із змісту статті 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та статті 778 Цивільного кодексу України. 

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендна плата встановлюється, як правило, у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватись у натуральній або грошово-натуральній формі. 

Суди попередніх інстанцій не дали надежної правовї оцінки тому, що  виходячи з умов договору, за користування комунальним майном ФОП Шевчук В.С. виконує роботи щодо його поточного та капітального ремонту.

Колегія судів не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо змішаної правової природи оспорюваного договору, який містить ознаки договорів про спільну діяльність та підряду, оскільки основними елементами договору про спільну діяльність є об'єднання вкладів учасників (майна, майнових прав тощо) для здійснення спільної діяльності і такі вклади мають бути визначеними, обов'язки сторін у таких правовідносинах не мають зустрічного характеру, а кожен учасник діє не для досягнення власних цілей, а для досягнення спільної мети. Учасники спільної діяльності отримують блага в результаті спільної діяльності, а не від іншої сторони за договором, при цьому спільна діяльність учасників має бути чітко скоординована. 

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради права на отримані блага від спільної діяльності не набувало, а отримувало їх від суб'єкта господарювання як компенсацію за використання комунального майна. 

Суди попередніх інстанцій також не звернули увагу й на те, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина 1 статті 837 Цивільного кодексу України).

Натомість, за умовами оспорюваного договору, ФОП Шевчука В.С. зобов'язано за власний рахунок проводити ремонтні роботи берегозахисної споруди, що не відповідає положенням частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій про змішану правову природу оспорюваного договору у зв'язку з наявністю ознак договорів про спільну діяльність та підряду не можна визнати достатньо обґрунтованими.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій не дослідили та не надали належної правової оцінки умовам оспорюваного договору, зокрема, на предмет відповідності їх законодавству, що регулює правовідносини оренди комунального майна. 

Крім того, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не містять мотивів відхилення доводів та аргументів прокурора щодо передачі ФОП Шевчуку В.С. у користування берегозахисної споруди без прийняття відповідного рішення сесії Одеської міської ради, проведення оцінки майна та конкурсної процедури, що є обов'язковим, з огляду на те, що зазначене майно належить до комунальної власності територіальної громади міста Одеси. Ці доводи не перевірені: не прийняті, але і не спростовані. У зв'язку з цим, судові рішення є такими, що не відповідають вимогам статей 84, 105 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, що діяла до 15.12.2017). 

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017) переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Враховуючи те, що судами попередніх інстанцій допущені порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до Господарського суду Одеської області. 

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 309, 314 - 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд - 

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційні скарги Одеської міської ради та Заступника прокурора Одеської області задовольнити частково. 

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.11.2017 у справі № 916/931/17 скасувати, а справу № 916/931/17 передати на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                               В. Студенець

Судді                                                                                                            О. Баранець

                                                                                                                           І.Ткач