ПОСТАНОВА
Іменем України

24 квітня 2018 року 
Київ
справа №826/14327/15
адміністративне провадження №К/9901/3353/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про визнання протиправним та скасування розпорядження за касаційною скаргою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на постанову Київського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Епель О.В., Карпушової О.В., Кобаля М.І. від 04 листопада 2015 року, 

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про визнання протиправним та скасування розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 23.06.2015 року № 1440 «Про анулювання ліцензії на провадження страхової діяльності, виданої Товариству з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок». 
В обґрунтування позовних вимог Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» зазначило, що у позивача відсутній склад правопорушення, за яке Законом України «Про страхування» передбачено відповідальність у вигляді анулювання дії ліцензії на провадження страхової діяльності, а тому оспорюване розпорядження від 23.06.2015 року № 1440 винесене відповідачем з порушенням вимог статей 39, 40 Закону України «Про страхування».
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» протягом останніх 12 місяців не здійснювало страхову діяльність, за що абзацом шостим пункту 7.3 розділу 7 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 року № 40 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.09.2003 року за № 805/8126, передбачена відповідальність у вигляді анулювання (відкликання) ліцензії страховика.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року від 28 вересня 2012 року скасовано.
Приймаючи рішення про задоволення апеляційної скарги, Київський апеляційний адміністративний суд виходив з того, що в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для анулювання ліцензії позивача серії АЕ №190411, а отже, відповідачем при прийнятті оскаржуваного розпорядження від 23.06.2015 року № 1440 були порушені вимоги чинного законодавства, зокрема, статтю 34 Закону № 2664-III та пункту 7.3 розділу 7 Ліцензійних умов, що вказує на протиправність такого розпорядження та необхідність його скасування.
Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати  рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги доводи Нацкомфінпослуг про те, що розпорядженням від 28.08.2014 року № 2524 «Про тимчасове зупинення дії ліцензії Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» було передбачено, що зупинення дії ліцензії Товариства не звільняє його від обов'язку виконувати свої зобов'язання за укладеними договорами зі споживачами фінансових послуг щодо виду фінансової послуги, на право провадження якої вона видавалась.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 листопада 2015 року відкрито касаційне провадження у справі № 826/14327/15, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.
25.12.2015 року Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» подано заперечення на касаційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року.
Згідно вказаного заперечення Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційної інстанції без змін.
На підставі розпорядження керівника апарату Вищого адміністративного суду України від 03.10.2016 року за № 915 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ у зв'язку із ухваленням Верховною Радою України Постанови «Про звільнення суддів» від 08 вересня 2016 року №1515-VIII щодо звільнення з посади судді Вищого адміністративного суду України Розваляєвої Т.С. (головуючого по справі).
Згідно протоколу повторного автоматизований розподіл судових справ від 06 жовтня 2016 року справу передано на розгляд головуючому судді ОСОБА_2
На підставі розпорядження керівника апарату Вищого адміністративного суду України від 25.09.2017 року за № 1025 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ у зв'язку із прийняттям рішення Вищою радою правосуддя «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Вищого адміністративного суду України у відставку» від 22 серпня 2017 року № 2493/0/15-17.
Згідно протоколу повторного автоматизований розподіл судових справ від 26 вересня 2017 року справу передано на розгляд головуючому судді Мороз Л.Л.
Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.
У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності також Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, КАС України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Верховного Суду Берназюка Я.О.
Ухвалою Верховного Суду у складі-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.В. від 02.03.2018 року прийнято до свого провадження касаційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання протиправним та скасування розпорядження.
Від Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» у встановлений касаційним судом термін (до 20 березня 2018 року) відзиву на касаційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.
Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» є юридичною особою, зареєстроване 26.04.2012 року (запис про державну реєстрацію в ЄДР: 10701020000046322) та внесене до Державного реєстру фінансових установ. 
Основним видом діяльності позивача є страхування, крім страхування життя (код КВЕД 65.12).
У червні 2015 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, прийняла розпорядження від 23.06.2015 року №1440 про анулювання ліцензії на провадження страхової діяльності у формі добровільного страхування майна (крім залізничного, наземного, повітряного, водного транспорту (морського внутрішнього та інших видів водного транспорту), вантажів та багажу (вантажобагажу)) серії АЕ №190411, виданої Товариству з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок».
В обґрунтування прийнятого розпорядження відповідач зазначив, що позивач не здійснював страхову діяльність відповідно до виданої ліцензії протягом останніх 12 місяців, чим порушив пункт 7.3 Розділу 7 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 року № 40 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.09.2003 року за № 805/8126.
Такий висновок зроблено відповідачем на підставі аналізу звітних даних Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок» за 2014 рік та І квартал 2015 року, що надійшли до Нацкомфінпослуг (від 13.03.2015 року вх. № 13/0656-ск, від 24.04.2015 року № 13/0868-ск відповідно).
Не погоджуючись з прийнятим розпорядженням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року відповідає, а вимоги касаційної скарги є неприйнятними з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, законами України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР), «Про ліцензування видів господарської діяльності» (далі - Закон № 222-VIII) та Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг «Про затвердження Ліцензійних умов провадження страхової діяльності» від 28.08.2003 року № 40 ( далі - Ліцензійні умови).
Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону № 222-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що ліцензія - документ, що надається органом ліцензування, на право провадження суб'єктом господарювання визначеного ним виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, в електронному вигляді (запис про наявність ліцензії у такого суб'єкта господарювання в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) або на паперовому носії.
У пункті 1 частини першої, частині другій статті 34 Закону № 2664-III (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами страхової діяльності.
Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цій статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.
Відповідно до статті 1 Закону № 85/96-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Частиною шістнадцятою статті 2 Закону № 85/96-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням.
Згідно з частинами першою та п'ятою статті 12 Закону № 85/96-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перестрахування - страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.
Страховик (цедент, перестрахувальник), який уклав з перестраховиком договір про перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі згідно з договором страхування.
Відповідно до частини першої статті 39 Закону № 2664-III (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.
Пунктом 4 частини першої статті 40 Закону № 2664-III (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може тимчасово зупиняти або анулювати ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг.
У пункті 4 частини першої статті 37 Закону № 85/96-ВР визначено, що уповноважений орган має право видавати приписи страховикам про усунення виявлених порушень вимог законодавства про страхову діяльність, а у разі їх невиконання зупиняти чи обмежувати дію ліцензій цих страховиків до усунення виявлених порушень або приймати рішення про відкликання ліцензій та виключення з державного реєстру страховиків (перестраховиків).
Відповідно до пункту 7.3 Розділу 7 Ліцензійних умов підставою для анулювання (відкликання) ліцензії є, зокрема, нездійснення страховиком страхової діяльності відповідно до виданої ліцензії протягом останніх 12 місяців.
Отже, з викладених правових норм вбачається, що страхова діяльність є видом господарської діяльності, який може здійснюватися суб'єктами господарювання виключно на підставі відповідної ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Комісія).
При цьому, законодавством регламентовано повноваження Комісії зупиняти, обмежувати дію ліцензії страховиків та анулювати таку ліцензію, зокрема якщо фінансова установа не здійснює страхову діяльність протягом дванадцяти місяців поспіль.
13.12.2012 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТДВ «Страхова компанія «На всякий випадок» було видано ліцензію серії АЕ №190411 на провадження страхової діяльності у формі добровільного страхування майна (крім залізничного, наземного, повітряного, водного транспорту (морського внутрішнього та інших видів водного транспорту), вантажів та багажу (вантажобагажу).
12.06.2014 року відповідачем було прийнято розпорядження № 1822, яким позивача було зобов'язано усунути виявлені Комісією порушення законодавства про фінансові послуги.
26.06.2014 року між позивачем і ТДВ «СК «КРАЩА» було укладено договір про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесії).
У зв'язку з невиконанням ТОВ «Страхова компанія «На всякий випадок» зазначеного розпорядження Комісії від 12.06.2014 року № 1822, Комісією було прийнято розпорядження від 28.08.2014 року № 2524 «Про тимчасове зупинення дії ліцензії ТОВ «Страхова компанія «На всякий випадок», яким було тимчасово призупинено дію ліцензії Товариства на провадження страхової діяльності з добровільного страхування майна та заборонено укладати договори зі споживачами фінансових послуг щодо виду фінансових послуг, зазначеного у ліцензії, а також звернуто увагу ТОВ «Страхова компанія «На всякий випадок» на те, що зупинення дії ліцензії Товариства не звільняє його від обов'язку виконувати свої зобов'язання за укладеними договорами зі споживачами фінансових послуг щодо виду фінансової послуги, на право провадження якої вона видавалась, та від обов'язку припинити порушення, які стали підставою для тимчасового зупинення дії ліцензії.
03.04.2015 року відповідачем було прийнято розпорядження № 619 «Про поновлення тимчасово зупиненої дії ліцензії ТОВ «Страхова компанія «На всякий випадок».
23.06.2015 року відповідачем було прийнято розпорядження № 1440 «Про анулювання ліцензії на провадження страхової діяльності, виданої Товариству з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «На всякий випадок».
Підставою для прийняття відповідачем такого рішення стало нездійснення позивачем страхової діяльності протягом 12 місяців за період з 01.01.2014 року по 31.03.2015 року.
Таким чином, в період з 28.08.2014 року по 03.04.2015 року включно дія ліцензії ТДВ «Страхова компанія «На всякий випадок» на здійснення страхової діяльності була зупинена розпорядженням відповідача від 28.08.2014 року № 2524, а отже, у відповідності до вимог частини другої статті 34 Закону № 2664-III (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Товариство не мало права займатися такою діяльністю на протязі вказаного періоду, тобто більше ніж шість місяців, що виключає достатні та необхідні правові підстави для притягнення його до відповідальності у вигляді анулювання ліцензії за пунктом 7.3 розділу 7 Ліцензійних умов, тобто у зв'язку з нездійсненням страхової діяльності впродовж останніх 12 місяців.
При цьому, доводи відповідача про те, що розпорядженням від 28.08.2014 року № 2524 «Про тимчасове зупинення дії ліцензії ТДВ «Страхова компанія «На всякий випадок» було передбачено, що зупинення дії ліцензії Товариства не звільняє його від обов'язку виконувати свої зобов'язання за укладеними договорами зі споживачами фінансових послуг щодо виду фінансової послуги, на право провадження якої вона видавалась, колегія суддів не приймає до уваги і вважає їх не обґрунтованими і такими, що суперечать законодавству України, оскільки за змістом частини другої статті 34 Закону № 2664-III (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), здійснення страхової діяльності без ліцензії не тільки не допускається, а й тягне за собою негативні правові наслідки у вигляді юридичної відповідальності. 
Пунктом 4 частини першої статті 37 Закону № 85/96-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регламентовано повноваження компетентного органу, яким в даному випадку є Комісія, не тільки зупиняти дію ліцензії, а й обмежувати її дію, однак розпорядженням від 28.08.2014 року № 2524, на яке посилається відповідач, дію ліцензії ТДВ «Страхова компанія «На всякий випадок» було саме зупинено, а не обмежено в конкретній частині.
Крім того, 26.06.2014 року, тобто до моменту зупинення Комісією дії ліцензії, позивачем було укладено договір перестрахування, що згідно з приписами частини шістнадцятої статті 2, частин першої, п'ятої статті 12 Закону № 85/96-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є різновидом страхової діяльності страховика, а отже, підтверджує факт здійснення позивачем страхової діяльності у 2014 році, який входить до спірного періоду, що також виключає правові підстави для анулювання виданої йому ліцензії на провадження страхової діяльності на підставі пункту 7.3 розділу 7 Ліцензійних умов.
При цьому, як було зазначено самим представником відповідача Василюком Є.В. в судовому засіданні, при прийнятті спірного розпорядження про анулювання ліцензії Комісією не враховувалися факти укладання договорів перестрахування та жодної перевірки щодо фактичного здійснення позивачем страхової діяльності у період з 01.01.2014 року по 31.03.2015 року не проводилось.
Водночас, частинами першою, четвертою статті 30 Закону № 2664-III (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регламентовано повноваження Комісії проводити перевірку (інспекцію) діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), їх афілійованих та споріднених осіб, здійснювати інспекцію за місцем знаходження юридичної особи, що перевіряється, запрошувати посадових осіб цієї юридичної особи для надання пояснень та вимагати надання необхідної інформації та документів, однак, відповідач таким своїм правом не скористався та не вжив належних і необхідних заходів для встановлення фактичних обставин для притягнення позивача до відповідальності у вигляді анулювання ліцензії.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для анулювання ліцензії позивача серії АЕ №190411, а отже, відповідачем при прийнятті оскаржуваного розпорядження від 23.06.2015 року № 1440 були порушені вимоги чинного законодавства, зокрема, статті 34 Закону № 2664-III (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та пункту 7.3 розділу 7 Ліцензійних умов, що вказує на протиправність такого розпорядження та необхідність його скасування, а тому рішення суду апеляційної інстанцій у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду попередньої інстанції, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                  Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                      М.І. Гриців 
                                                                                               Н.В. Коваленко