Постанова
Іменем  України 
 
05 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 523/20084/14-ц
провадження № 61-4802св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,               Курило В. П.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області у складі суддів: Калараш А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., від 14 грудня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав.
 
Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 року народженння та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.  Зазначала, що після розірвання шлюбу батько дітей стосунків із дітьми не підтримує, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, матеріально дітей не забезпечує, діти проживають з нею та знаходяться на повному її утриманні. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2009 року було стягнуто з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, посинаючи з 24 вересня 2009 року і до досягнення старшою дитиною повноліття, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Оскільки на даний час у відповідача існує заборгованість по аліментам, він ухиляється від виконання батьківських обов'язків, просила задовольнити позов.
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2015 року позов задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис № 48 від 17 січня 2001 року по відділу РАГС Суворовського районного управління юстиції м. Одеси. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис № 368 від 19 березня 2003 року по Першому відділу РАГС Суворовського районного управління юстиції м. Одеси. Вирішено питання про стягнення судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не підтримує стосунків з дітьми, ухиляється від виконання своїх обов'язків по їх вихованню та утриманню, має заборгованість зі сплати аліментів, у зв'язку з чим, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей.
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, позивачем не доведено виключних підстав, з якими закон пов'язує можливість позбавлення батьківських прав.
 
У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду, і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не взято до уваги, що свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, є підставою для позбавлення останнього батьківських прав відносно їхніх дітей.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
13 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 року народженння та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. 
 
Відповідно до частини другої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
 
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
 
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня                   2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають  дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада                 2009 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, посинаючи з 24 вересня 2009 року і до досягнення старшою дитиною повноліття, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_4 року.
 
Станом на теперішній час відповідач має заборгованість зі сплати аліментів.
 
Згідно висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації від 30 січня 2015 року № 01-05-8/47вх визнано за  доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно дітей                            ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.
 
Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
 
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_5 від виконання своїх батьківських обов'язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано. 
 
Доводи позивача про те, що судом безпідставно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації від 30 січня 2015 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). 
 
Не може й свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських               обов'язків по утриманню доньки факт стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дітей, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку з пропуском встановленого законом строку, про поновлення якого не просив, а суд прийняв його апеляційну скаргу з пропуском строку та переглянув рішення суду першої інстанції, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
 
Так, місцевим судом 16 лютого 2015 року по справі було ухвалено заочне рішення.
 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2017 року заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення від 16 лютого 2015 року залишено без задоволення.
 
За змістом частини четвертої статті 231 ЦПК України (чинної на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. 
 
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_5  на рішення місцевого суду було подано 26 вересня 2017 року, тобто в межах строку на апеляційне оскарження визначеного статтею 294 ЦПК України (чинної на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), відлік якого почався з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, що відповідає вимогам статті 231 ЦПК України (чинної на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), підстав вважати, що апеляційним судом прийнято до розгляду апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження про поновлення якого відповідач не просив, не має.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  М. Є. Червинська

                                                                                                           В. М. Коротун

                                                                                                           В. П. Курило