Постанова
Іменем України
4 квітня 2018 року
м. Київ
справа № 489/420/17
 
провадження № 61-3493св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представники позивача - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3, 
представник відповідача - ОСОБА_4,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського  С. Ю., Царюк Л. М.,        
ВСТАНОВИВ :
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. 
Позов мотивовано тим, що 03 червня 2015 року між позивачем та компанією Teletrade D.J. Limited укладено договір на відкриття та обслуговування від її імені маржинального торгового рахунку.
У подальшому позивачем укладено договір з ОСОБА_5, за яким останній за плату, отримавши від позивача грошові кошти у сумі 
21 630 доларів США, перерахував їх зі свого особистого електронного гаманця на порталі «WebMoney.UA» на особистий кабінет ОСОБА_6 у Teletrade D.J. Limited.
30 червня 2015 року позивачем та відповідачем укладено договір про принципи здійснення трейдером торгових операцій з валютами на ринку Forex за кошти інвестора, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 в управління 21 350 доларів США. 
На момент укладання вказаного договору ОСОБА_3 не мала статусу суб'єкта підприємницької діяльності, а тому, відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не мала права на укладання такого договору, що тягне за собою його нікчемність.
Вказані обставини встановлено рішенням Ленінського районного суду                м. Миколаєва від 27 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору і стягнення збитків.
Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням вимог статей 215, 216  ЦК України, просила застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнувши з ОСОБА_3 на її користь 4 209,77 доларів США, оскільки вказана сума була втрачена у зв'язку з діями відповідача, яка, здійснюючи торгові операції валютами на ринку Forex, порушила пункт 2 розділу VІ договору і при купівлі валют жорстко не виставила «stop-loss» ордера, які обмежують втрати по угоді з таким розрахунком, щоб встановлені ордера не виходили в сумі в доларах США за 10% від даного базового торгового рахунку, у зв'язку із чим, відповідачем були витрачені кошти позивача. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 
2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір між сторонами від 30 червня 2015 року є нікчемним правочином, його недійсність в цілому свідчить про недійсність абзацу 4 розділу VI договору щодо наслідків порушення договору відповідачем через невстановлення 10% обмеження від базового торгового рахунку при здійсненні торгових операцій, тому заподіяні таким порушенням збитки в розмірі 4 209,77 доларів США, про стягнення яких просить позивач, не є коштами, одержаними на виконання недійсного правочину в розумінні частини першої статті 216 ЦК України і поверненню із цих підстав не підлягають, а отже позов не підлягає задоволенню.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 листопада             2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.
Застосовано наслідки недійсності нікчемного договору про принципи здійснення трейдером торгових операцій з валютами на ринку Forex за кошти інвестора від 30 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 
4 209,77 доларів США, що еквівалентно 113 116,52 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у сумі 1944,13 грн та витрати на правову допомогу у сумі 3 500 грн.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що укладений між сторонами договір є нікчемним. Отже, позивач має право на підставі статті 216 ЦК України вимагати повернення відповідачем всього, що вона одержала від неї на виконання правочину, зокрема неповернутих 4 209,77 доларів США. Стягуючи вказану суму з відповідача на користь позивача, апеляційний суд виходив із курсу валют Національного банку України станом 
на 29 листопада 2017 року та вважав її еквівалентною 113 116,52 грн. 
У касаційній скарзі, поданій 19 грудня 2017 року, ОСОБА_3. просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2016 року встановлено нікчемність укладеного між сторонами договору. У матеріалах справи відсутні будь-які докази передання в управління грошових коштів ОСОБА_3 та здійснення нею відповідних операцій з рахунком ОСОБА_1 Апеляційним судом не перевірено доводів відповідача та факту передачі коштів відповідачу не встановлено, у зв'язку з чим, висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошової суми є передчасним. 
Аргументуючи відзив на касаційну скаргу, ОСОБА_1 вказує, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 
2016 року встановлено, що укладений між сторонами договір є нікчемним, тому до нього слід застосувати такий спосіб захисту  як реституція. Крім того, при розгляді даної справи стороною відповідача не заперечувався факт передачі грошових коштів в управління для здійснення торгових операцій.
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом установлено, що 30 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір про принципи здійснення «Трейдером» (ОСОБА_3.) торгових операцій з валютами на ринку «Forex» на засоби «Інвестора» (ОСОБА_1), за умовами якого Інвестор є головним розпорядником валютного рахунку, а Трейдеру оформлюється довіреність відповідно до вимог Брокера для проведення торгових операцій по рахунку і здійснення відповідних перемовин. Базовим розміром торгового рахунку є сума 21 350 доларів США плюс 21 350 доларів США партнерських коштів. За умовами договору Трейдер повинен встановлювати обмеження з метою попередження втрат по угодам з купівлі валют не більше 10% від базового торгового рахунку і цьому обов'язку кореспондується обов'язок Інвестора не вимагати від Трейдера оплати будь-якого програшу по торговому рахунку, якщо такий не перевищує 10% від базової суми рахунку, якщо Трейдер не порушив жодного пункту цього договору. Згідно абзацу 4 розділу VI договору невстановлення 10% обмеження є порушенням договору і Трейдер компенсує збитки від величини базового торгового рахунку за власний рахунок.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня                 2016 року у справі №489/7730/16-ц відмовлено ОСОБА_1  в задоволенні позову до ОСОБА_3 про розірвання договору і стягнення збитків.
Вказаним судовим рішенням встановлено, що договір між сторонами            від 30 червня 2015 року є фактично договором управління майном, предметом якого є грошові кошти. У розумінні вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідач не мала права на прийняття в управління грошових коштів, оскільки не була суб'єктом підприємницької діяльності, а тому, відповідно до вимог частини другої статті 1030 та частини другої статті 215 ЦК України цей договір є нікчемним.
Звертаючись до суду з даним позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, ОСОБА_1 посилалася на те, що нею понесено збитки у розмірі 4 209,77 доларів США, оскільки відповідач, здійснюючи торгові операції валютами на ринку Forex, порушила пункт 2 розділу VІ договору і при купівлі валют жорстко не виставила «stop-loss» ордера, які обмежують втрати по угоді з таким розрахунком, щоб встановлені ордера не виходили в сумі в доларах США за 10% від даного базового торгового рахунку, у зв'язку із чим, відповідачем були витрачені кошти позивача. 
Задовольняючи позов та стягуючи вказану суму з відповідача, суд апеляційної інстанції виходив із того, що укладений між сторонами договір є нікчемним, отже позивач має право на підставі статті 216 ЦК України вимагати повернення відповідачем всього, що вона одержала на виконання правочину. Апеляційний суд вважав доведеним факт отримання відповідачем 21 350 доларів США від позивача та за поясненнями останньої встановив, що із зазначеної суми відповідачем не повернуто 
4 209,77 доларів США, які підлягають стягненню на підставі статті 216 ЦК України, як такі, що отримані на виконання нікчемного правочину.
Статтею 215 ЦК України визначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом.
Тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог.
Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним).
Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.
Відповідно до положень частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Судовим рішенням у іншій справі встановлено, що підписаний сторонами договір є в цілому нікчемним, тобто у цій справі про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.
Нікчемний правочин породжує лише наслідки, які повґязані з його недійсністю.Такими наслідками будуть поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція) та відшкодування збитків або моральної шкоди, завданих другій стороні або третій особі внаслідок його вчинення.
Реституція являє собою взаємне повернення переданого за недійсним правочином та може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
За неможливості повернення кожною зі сторін недійсного правочину другій стороні у натурі всього, що вона одержала на його виконання, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі здійснюється відшкодування вартості того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
За законом можливі спеціальні наслідки майнового характеру у вигляді відшкодування понесених при виконанні правочину витрат, вартості пошкодженого і втраченого майна. Відшкодуванню підлягають тільки реальні збитки. 
Відшкодування збитків, завданих у зв'язку із вчиненням недійсного правочину, здійснюється винною стороною за загальними правилами, встановленими для зобов'язань, що виникають із факту заподіяння шкоди, тобто за правилами позадоговірної (деліктної) відповідальності (§ 1 глави 82 ЦК України). Відповідний спір може бути вирішений судом як під час провадження у справі про визнання правочину недійсним, так і окремо від нього, - залежно від змісту позовних вимог.
Що стосується позову про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, то предметом такого позову є вимога позивача до відповідача про повернення всього отриманого за нікчемним правочином, а підставою такого позову є факти, які свідчать про її нікчемність. 
У справі, яка переглядається, правовідносини виникли у зв'язку з укладенням договору про принципи здійснення трейдером торгових операцій з валютами на ринку «Forex» за кошти інвестора, нікчемність якого, зокрема, встановлена рішенням Ленінського районного суду 
м. Миколаєва від 27 жовтня 2016 року у справі №489/7730/16-ц за позовом              ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення збитків.
Вказаним судовим рішенням встановлено нікчемність підписаного між сторонами договору. Разом із тим, судом не досліджувалось питання щодо змісту прав і обов'язків сторін договору, фактичного виконання ними його умов та не встановлено факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів за нікчемним договором від ОСОБА_1, лише констатовано факт, що відповідач не спростувала фактичне надання їй позивачем свого логіну та паролю від особистого маржинального рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 компанією Teletrade D.J. Limited. Обставини щодо вибуття зарахованих на рахунок ОСОБА_1 коштів на користь ОСОБА_3, користування цими коштами останньою та їх повернення або втрата не перевірялись і не встановлювались.
У ході розгляду справи, яка є предметом перегляду, про застосування наслідків недійсності цієї нікчемної угоди, апеляційний суд зазначеного також не перевірив, зокрема не з`ясував наявність тих обставин, з якими закон пов'язує можливість застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а саме: факт виконання умов підписаного між сторонами нікчемного договору, факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів за нікчемним договором від ОСОБА_1, вибуття цих коштів з розпорядження останньої, користування цими коштами відповідачем, обставини щодо їх повернення, реальність здійснення фінансових операцій відповідачем, обставини щодо втрати нею коштів, їх привласнення або завдання збитків, чи мали місце неправомірні дії з боку відповідача, що призвели до спричинення прямої дійсної шкоди, що могло б бути підставою для виникнення права на повернення коштів, отриманих за нікчемним договором або у разі втрати валюти стягнення її вартості, або відшкодування завданих збитків.
Застосовуючи правила статті 216 ЦК Українищодо повернення коштів, набутих за нікчемним договором, апеляційний суд не з'ясував, чи відбувся факт вибуття коштів з розпорядження позивача, а також факт передачі цих коштів у користування відповідача, яка сума фактично була одержана відповідачем від позивача за договором, яка сума залишилась неповернутою або втраченою та за яких умов, якими доказами підтверджуються вказані обставини, оскільки матеріали справи взагалі не містять будь-яких доказів щодо руху коштів, здійснення з ними відповідних операцій, зокрема і відповідачем.
Апеляційний суд встановив розмір неповернутої позивачу суми,
4 209,77 доларів США, виключно на підставі пояснень позивача та її представника, при цьому, жодного іншого доказу на підтвердження цієї суми і взагалі на підтвердження факту передачі коштів в управління відповідача не дослідив та не врахував, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Судом належним чином не визначено норми законодавства, якими регулюється такий вид правовідносин, як договір про принципи здійснення трейдером торгових операцій з валютами на ринку за кошти інвестора, не перевірено правовідносин, які з такого договору можуть виникати, та не встановлено характер цих правовідносин і правове регулювання. 
При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції не визначився зі змістом позовних вимог та нормою права, яка підлягає застосуванню. Суд застосував правила реституції, передбачені статтею 216 ЦК України щодо повернення коштів, набутих за нікчемним договором, не перевіривши докази, яким підтверджується таке набуття та не врахував, що у позові позивач посилалась на те, що нею понесено збитки у розмірі 
4 209,77 доларів США, оскільки відповідач, здійснюючи торгові операції валютами на ринку «Forex», порушила пункт 2 розділу VІ договору і саме у зв'язку з діями відповідача були витрачені кошти у зазначеному розмірі.
Апеляційним судом не визначено, у якому форматі та за якою нормою матеріального права стягнута вказана сума з відповідача на користь позивача: як така, що набута за нікчемним договором і знаходиться у відповідача, як сторони нікчемного договору, або як така, що знаходилась у користуванні відповідача і не може бути повернутою у натурі у зв'язку з її втратою, або у якості відшкодування збитків, що за останніх умов мало б вирішуватись за правилами позадоговірної (деліктної) відповідальності.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги й заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються;  які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
На виконання вказаних вимог процесуального права суд взагалі не дослідив доказів, якими підтверджуються обставини щодо заявлених позовних вимог. 
У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо встановлення обставин та оцінки доказів, які не були встановлені та досліджені судом, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті судом касаційної інстанції.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги щодо недослідження апеляційним судом доказів на підтвердження заявлених позивачем вимог та наявності у зв'язку з цим підстав, визначених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України для скасування рішення апеляційного суду з направленням справи до цього ж суду на новий розгляд.
Оскільки відповідач при поданні касаційної скарги сплатила судовий збір та її касаційну скаргу задоволено частково, то судовий збір у розмірі 
1 851,53 грн підлягає стягненню на її користь з позивача. 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 листопада                 2017 року скасувати.
Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 851,53 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
 Головуючий                                                                                           В. С. Висоцька
 
Судді                                                                                                       А. О. Лесько
                                        
                                                                                                          В. В. Пророк
 
                                                                                                                І. М. Фаловська
 
                                                                                                          С. П. Штелик