Постанова
Іменем України
8 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 212/2982/17
провадження № 61-308 св 17
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В.С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., 
Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,
представник відповідача - ОСОБА_6,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року, у складі судді Чайкіна І. Б., та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року, у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М., 
ВСТАНОВИВ :
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»                        (далі -ПАТ «Кривбасзалізрудком»), у якому просив стягнути з останнього на його користь 350 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди,  завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. 
Позов мотивовано тим, що з 02 вересня 1974 року по 06 вересня 2006 року позивач працював на підприємстві відповідача в шахті «Октябрська» та «Гвардійська» - на різних робітничих підземних посадах у шкідливих умовах, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Висновком Медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) від 04 жовтня 2006 року йому первинно було встановлено втрата працездатності в розмірі 15%, за висновком МСЕК від 18 квітня 2017 року, при повторному переогляді встановлена втрата працездатності в розмірі 30% по професійному захворюванню хронічне обструктивне захворювання легень (далі ХОЗЛ), безстроково. 
Позивач зазначав, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він утратив здоров`я, у звязку з чим тривалий час переносить фізичний біль у грудях, задишку, загальну слабкість. Стан здоров`я змушує його постійно лікуватись, проходити обстеження у лікарів. Змінився рівень життєвої діяльності і необхідно прикладати багато зусиль для організації свого життя. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської областівід 21 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. 
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судові витрати у розмірі 640 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами склалися трудові правовідносини. Професійні захворювання отримані позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язані з виробництвом. За таких обставин, наявні підстави, передбачені статтями 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції змінено, шляхом збільшення розміру моральної шкоди, стягнутої з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_4 з 15 000 грн до 20 000 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що місцевим судом вірно встановлено порушення ПАТ «Кривбасзалізрудком» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача  професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру моральної шкоди, суд апеляційної інстанції, з урахуванням характеру та тривалості фізичних і моральних страждань позивача, істотності вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, тривалості праці в умовах перевищення гранично допустимого рівня шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на підприємстві відповідача, відсутності сприятливих прогнозів щодо можливості відновлення попереднього стану здоров`я, вважав такою, що відповідає засадам виваженості та справедливості суму відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. 
У касаційній скарзі, поданій 8 грудня 2017 року поштовим засобом зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, та яка надійшла до Верховного Суду 15 грудня               2017 року, ПАТ «Кривбасзалізрудком» просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що вимоги ОСОБА_4 щодо стягнення моральної шкоди недоведені, оскільки не підтверджуються висновками медичних установ про встановлення факту завдання позивачу моральної шкоди. Визначений судами розмір моральної шкоди є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості. 
Згідно доводів касаційної скарги відповідача, у нього відсутній обов'язок відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, оскільки останній є суб'єктом страхування від нещасного випадку на виробництві, тому з часу встановлення втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням обов'язок з відшкодування шкоди покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд) відповідно до статті 9 Закону України «Про охорону праці» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Відшкодування шкоди, завданої позивачу відноситься до обов'язку Фонду, а не роботодавця. 
Відповідач вважає, що саме позивач винен у виникненні у нього професійного захворювання, яке призвело до втрати професійної працездатності у розмірі 30%, оскільки за роки праці у шкідливих умовах він, з метою отримання більшої заробітної плати, більш тривалої відпустки та виходу на пенсію на пільгових умовах, з власної волі виконував важку роботу та не звертався до роботодавця з заявами про вжиття заходів щодо усунення шкідливих умов праці. 
Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У січні 2018 року вказана цивільна справа надійшла до Верховного Суду.
Касаційна скарга ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» задоволенню не підлягає, з наступних підстав. 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Судом установлено, що згідно записів в трудовій книжці з 02 вересня 
1974 року по 06 вересня 2006 року позивач ОСОБА_4 працював на підприємстві відповідача в шахті «Октябрська» та шахті «Гвардійська» - підземним помічником бурильника, підземним бурильником, підземним слюсарем, гірничим майстром, замісником начальника підземної дільниці, начальником підземної дільниці ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 
Висновком МСЕК від 04 жовтня 2006 року ОСОБА_4 первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності з 02 жовтня 2006 року, який при наступному переогляді 18 квітня 2017 року збільшено до 30% та встановлено безстроково (а.с. 19, 20).
За виявленим професійним захворюванням складено акт від 28 вересня 2006 року розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача, згідно з яким причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи в умовах запиленості повітря робочої зони, що перевищували гранично допустимі. Відповідно до акту позивач виконував роботи в умовах впливу шкідливих факторів, які відносяться до 64 класу професійного ризику виробництва (а.с.16). Відповідно до п.19 акту встановлено, що адміністрацією підприємства відповідача, порушено законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативи відповідно до вимог нормативних актів, проте конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо.
Відповідно до статті 153 КЗпП Українизабезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. 
Статею 173 КЗпП Українизакріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. 
Згідно частин першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Частиною першою статті 237-1 КЗпП Українипередбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Право на отримання страхової виплати за моральну шкоду за наявності факту її заподіяння виникає у потерпілого з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.
Встановивши, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини                                        ПАТ «Кривбасзалізрудком», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня встановлення висновком МСЕК стійкої втрати працездатності з 4 жовтня 2006 року, суди попередніх інстанцій правильного застосували до спірних правовідносин положення статті 237-1 КЗпП України та дійшли обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання з роботодавця - ПАТ «Кривбасзалізрудком».
При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд апеляційної інстанції, з урахуванням глибини та ступеню моральних і фізичних страждань позивача, яких він зазнав та зазнає внаслідок професійного захворювання, встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 15% та в подальшому 30%, характеру ушкодження здоров'я, що є незворотнім, а також з урахуванням принципів розумності і справедливості, належним чином обґрунтував свої висновки щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн і цей розмір вважав таким, що відповідає глибині і ступеню моральних і фізичних страждань потерпілого.
У силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
Доводи касаційної скарги ПАТ «Кривбасзалізрудком» про те, що визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним безпідставні та необгрунтовані, не відповідають вимогам розумності та справедливості, спростовуються встановленими судами обставинами.
Також вбачаються необґрунтованими доводи касаційної скарги про відсутність висновків медичних установ про встановлення факту завдання позивачу та ступеню завдання моральної шкоди, оскільки законом не передбачено обов'язковість таких висновків в разі встановлення стійкої втрати професійної працездатності.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Доводи касаційної скарги про відсутність обов`язку 
ПАТ «Кривбасзалізрудком» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу з тих підстав, що останній є суб'єктом страхування від нещасного випадку на виробництві, не відповідають нормам діючого законодавства, оскільки з першого січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», згідно з частиною восьмою статті 36 якого відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.
Щодо доводів касаційної скарги відповідача про покладення на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України обов'язку по відшкодуванню позивачу моральної шкоди, право на яке виникло з дня встановлення висновком МСЕК стійкої втрати працездатності з 4 жовтня 2006 року, слід зазначити наступне.
Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію норм частини третьої статті 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.
Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня           2007 року, взагалі виключено частину третю Закону № 1105-ХІV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.  
Отже, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.
Таке право на відшкодування моральної шкоди реалізується за рахунок власника або уповноваженого ним органу на підставі статті 1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України. 
Доводи касаційної скарги відповідача про добровільне виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем безпідставні та необгрунтовані, не спростовують наявність у відповідача обов`язку виконати вимоги частини другої статті 153 КЗпП Українита статті 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання приписів законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність у вставленому законом порядку за їх невиконання. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада            2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  В. С. Висоцька
 
  В. В. Пророк
 
  І. М. Фаловська