Постанова 
Іменем України 
05 квітня 2018 р.
м. Київ
справа № 431/5903/16-к
 
провадження № 51-1040км18
 
Верховний Суд  колегією суддів Другої судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря 
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора                 ОСОБА_5 ,
засудженого             ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 18 травня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016130580001029, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Макартетино, Новопсковського району, Луганської області, зареєстрованого                     АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Старобільського районного суду Луганської області від 19 січня 2017 року  ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4  роки з конфіскацією майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України  ОСОБА_6 зарахованоу строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 27 жовтня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
 
Вирішено питання процесуальних витрат і речових доказів.
 
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 18 травня 2017 року вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_6 залишено без зміни.
Зараховано  ОСОБА_6 у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 27 жовтня 2016 року по 18 травня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
 
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він      11 жовтня 2016 року, приблизно о 13.39 год., маючи умисел на незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів, перебуваючи біля КУ «Старобільське РТМО», що по вул. Монастирській, 67, у м. Старобільську, Луганської області отримав від    ОСОБА_7 грошову винагороду 1700 гривень, після чого сів до свого автомобіля ВАЗ 2115, державний номер НОМЕР_1 та виїхав з місця передачі грошових коштів в невідоме для останнього місце, з метою отримання у невстановленої особи особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу, для подальшого збуту ОСОБА_7 який здійснював оперативну закупку. Цього ж дня, приблизно о 14.37 год. повернувшись,           ОСОБА_6 перебуваючи у своєму автомобілю, і біля КУ «Старобільське РТМО» за вищевказаною адресою, здійснив передачу пакету з полімерної плівки з подрібненою речовиною рослинного походження зеленого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, маса якого в перерахунку на суху речовину складає 43,92 гр., ОСОБА_7 , який здійснював оперативну закупку. Придбану в ході оперативної закупівлі речовину було вилучено у ОСОБА_7 працівниками поліції.
Також, 17 жовтня 2016 року, приблизно о 15.14 год.,   ОСОБА_6 маючи умисел на незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів, повторно, перебуваючи на місці водія в своєму автомобілі ВАЗ 2115, державний номер НОМЕР_1 , біля КУ «Старобільське РТМО», що по вул. Монастирській, 67, у м. Старобільську, Луганської області, передав пакет з полімерної плівки з подрібненою речовиною рослинного походження зеленого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, маса якого в перерахунку на суху речовину складає 41,38 гр., ОСОБА_7 , який здійснював оперативну закупку, за грошову винагороду 1800 грн.  Придбану в ході оперативної закупівлі речовину було вилучено у ОСОБА_7 працівниками поліції.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурор не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості з направленням справи на новий апеляційний розгляд. На обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не надав належної правової оцінки даним, що містяться у кримінальному провадженні та характеризують особу засудженого, обставинам, що пом`якшують та обтяжують покарання та не навів достатніх мотивів для застосування ст. 69 КК України. Крім того, зазначає про те, що при призначенні ОСОБА_6 додаткового покарання за ч. 2 ст.307 КК України у виді конфіскації майна суд не вказав яка саме частина майна має бути конфіскована.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений ОСОБА_6 в режимі відеоконференціївважав, що касаційна скарга прокурора, є необґрунтованою та просив її залишити без задоволення.
Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. 
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора та засудженого, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку. 
 
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 307 КК України, у касаційній скарзі прокурора не оспорюється. 
 
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про відсутність підстав застосування ст. 69 КК  України, то вони  є безпідставними.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. 
 
Так, апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційні скарги прокурорів та погоджуючись з висновком місцевого суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України,  урахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винуватого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та належним чином мотивував своє рішення в цій частині. Із таким висновком погоджується і колегія суддів. 
 
Зокрема, апеляційний суд, належним чином врахував тяжкість вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу винуватого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває, повністю визнав вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризується, клопотання з місця роботи з проханням суворо не карати. Крім того, прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, просив призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції. Висновок суду апеляційної інстанції щодо можливості застосування ст. 69 КК України вмотивований, а переконливих й достатніх аргументів, які б доводили зворотне та неправильне застосування вказаного закону України про кримінальну відповідальність касаційна скарга не містить. 
 
Тому, з урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що призначене    ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України. Підстав вважати його м`яким, немає. 
 
Щодо доводів прокурора про те, що при призначенні ОСОБА_6 додаткового покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у виді конфіскації майна суд не вказав, яка саме частина майна має бути конфіскована, не може бути підставою для скасування судового рішення. 
 
За вимогами ч.1 ст.59 КК України обов`язок суду зазначати, яка частина майна конфіскується, передбачений лише у випадку прийняття рішення про конфіскацію частини майна, а засудженому призначено додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке є його власністю, тобто всього, а не частини майна.
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну судових рішень, не встановлено. 
 
За таких обставин колегія суддів вважає, що судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.
 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 15 «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд
 
у х в а л и в:
 
Ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 18 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення. 
 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                               ОСОБА_3