Постанова
Іменем України
26 березня 2018 року
м. Київ
справа № 487/3431/15-ц
провадження № 61-1349св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,          
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року у складі суддів: Колосовського С. Ю.,                Локтіонової О. В., Мурлигіної О. Я.,
В С Т А Н О В И В :
У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.
Позов мотивовано тим, що відповідач є батьком ОСОБА_5,                       ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якого з ОСОБА_5 рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 лютого 2007 року стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), які сплачуються нерегулярно.
Враховуючи те, що їхній син є інвалідом з дитинства і потребує лікування, а її матеріальний стан погіршився, оскільки не працює та втратила право на житло, позивач просила позов задовольнити та стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину в сумі 1 200 грн щомісяця.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня             2016 року в позові відмовлено.
Суд першої інстанції відмовив у позові у зв'язку із ненаданням суду доказів про наявність передбачуваних додаткових витрат на лікування дитини, у тому числі про їх характер, розмір та тривалість, тому заявлені позовні вимоги про стягнення саме щомісячних додаткових витрат у розмірі              1 200 грн задоволенню не підлягають. Дійшовши до вказаного висновку, суд взяв до уваги, що стан здоров'я дитини був врахований судом при визначенні розміру аліментів, стягнутих за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 лютого 2007 року, а посилання позивача на те, що вказаний розмір не є достатнім можуть бути реалізовані шляхом пред'явлення вимог про збільшення розміру стягнутих аліментів за наявності відповідних правових підстав, зумовлених, у тому числі, погіршенням стану здоров'я дитини. 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 додаткові витрати на дитину ОСОБА_7 в розмірі 300 грн щомісячно з 6 травня 2015 року до досягнення ним повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що згідно медичного висновку № 18 на дитину (підлітка) інваліда з дитинства у віці до 16 року від 23 жовтня 2012 року дитина ОСОБА_7 є інвалідом дитинства, має вроджене захворювання - високо дегенеративну міонію обох очей. У зв'язку з цим потребує постійного медичного нагляду та лікування, а також постійного носіння окулярів, які з урахування росту дитини, зміни стану її здоров'я, потребують регулярної корекції. Крім того, дитина має низку інших захворювань, зокрема нічний енурез, що підтверджені наявними у справі медичними документами, та у зв'язку з цим потребує постійної медичної допомоги. Дитина неодноразово знаходилася на лікуванні в обласній офтальмологічній лікарні, міській дитячій лікарні та інших медичних закладах.
Зважаючи на стан здоров'я ОСОБА_7, його мати ОСОБА_4 несе постійні витрати на його лікування, які, враховуючи характер захворювань, є передбачуваними.
Таким чином, ОСОБА_5 як батько дитини відповідно до статті 185 СК України повинен брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема, її хворобою. Зважаючи на те, що відповідач самостійно не сплачує додаткові витрати, пов'язанні з її лікуванням, вони повинні бути стягнуті за рішення суду.
Враховуючи характер захворювань дитини, розмір витрат на її лікування, майновий стан сторін, суд дійшов висновку, що розмір додаткових витрат, які повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача, складає 300 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 в указаній цивільній справі.
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 в указаній цивільній справі.
12 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У поданій у липні 2016 року касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не надала жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування розміру своїх позовних вимог про стягнення 1 200 грн додаткових витрат. 
Необґрунтованими є доводи позивача про необхідність найму нею житла, що спричиняє додаткові витрати на дитину, враховуючи те, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року зазначено про триваючий характер захворювань ОСОБА_7 та відповідно закладено витрати на його лікування та стягнуто з відповідача згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 лютого  2007 року аліменти. 
Апеляційним судом належним чином не оцінено надані відповідачем докази його скрутного матеріального становища та фінансової неспроможності нести витрати, крім уже стягнутих аліментів, адже на сьогодні відповідач не працевлаштований. 
У листопаді 2016 року ОСОБА_4 надіслала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_7
Заперечення на касаційну скаргу відповідача мотивовано тим, що суд першої інстанції у достатньому обсязі не визначив характер спірних правовідносин, не взяв до уваги наданих позивачем доказів на підтвердження її вимог про стягнення додаткових витрат на дитину та безпідставно звільнив відповідача від обов'язку участі в додаткових витратах на дитину. 
Суд апеляційної інстанції правомірно скасував рішення суду першої інстанції, однак необґрунтовано визначив суму грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача, не врахувавши реальні витрати позивача на відповідне лікування дитини. 
У поданій у липні 2017 року касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що додаткові витрати на дитину є не правом, а обов'язком батька незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору. У додаткових витратах на дитину батько участі не бере, обмежуючи участь у вихованні виключно сплатою аліментів, які він сплачував не щомісяця. 
Суди не взяли до уваги, що кошти необхідні не лише на лікування дитини, а й на її утримання. Зокрема, дитина потребує постійного носіння окулярів, які з урахуванням росту дитини і погіршення стану її здоров'я потребують регулярної корекції та інших засобів та способів підтримки довільного стану здоров'я дитини. 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судом встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленністю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може братии участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. 
Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, у разі  якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини,  влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).
Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).  
Отже, виходячи з аналізу положень статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 лютого 2007 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання їх сина ОСОБА_7 стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку. 
Аліменти відповідач сплачує нерегулярно, тому станом на 22 грудня                2015 року утворилась заборгованість, яка за розрахунком державного виконавця складає9 478,18 грн.
Згідно медичного висновку № 18 на дитину (підлітка) інваліда з дитинства в віці до 16 року від 23 жовтня 2012 року дитина ОСОБА_7 є інвалідом дитинства, має вроджене захворювання - високо дегенеративну міонію обох очей. У зв'язку з цим потребує постійного медичного нагляду та лікування, а також постійного носіння окулярів, які з урахування росту дитини, зміни стану її здоров'я, потребують регулярної корекції. Крім того, дитина має ряд інших захворювань, зокрема нічний енурез, що підтверджені наявними у справі медичними документами, та у зв'язку з цим потребує постійної медичної допомоги. Дитина неодноразово знаходилася на лікуванні в обласній офтальмологічній лікарні, міській дитячій лікарні та інших медичних закладах.
З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини та вимоги закону, суд апеляційної інстанції, врахувавши характер захворювань дитини, розмір витрат на її лікування, майновий стан сторін, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір додаткових витрат, які повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача, складає 300 грн щомісячно до досягнення дитини повноліття.
Доводи касаційних скарг про недоведеність позовних вимог, необґрунтованість визначення стягнутих грошових коштів на утримання дитини та неврахування фінансової спроможності сплати коштів відповідачем та матеріального стану позивача зводяться до переоцінки доказів у справі та не впливають на законність рішення суду апеляційної інстанції, яке ухвалено з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України). 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року залишити без змін. 
Постанова оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
 
                                                                                                                        В.О. Кузнєцов
 
                                                                                                                        Г.І. Усик