?
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/6986/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткач І.В. - головуючий, Вронська Г.О., Мамалуй О.О., 
за участю секретаря судового засідання Бойка В.С.,

представників учасників справи:
позивача - Приходько М.М.,
відповідача - Селянко А.О., Корнієнко Л.В.,
прокурора - Томчук М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017
(головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді - Сітайло Л.Г., Баранець О.М.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017
(суддя Літвінова М.Є.)
у справі № 910/6986/17 
за позовом Приватного підприємства "Протос"
до Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту"
за участю заступника Генерального прокурора 
про стягнення 23   010   234,09 грн,

ВСТАНОВИВ:

Зміна складу колегії суддів Верховного Суду

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2018 для розгляду справи №910/6986/17 визначено колегію суддів у складі: Ткач І.В. - головуючий, Мамалуй О.О., Стратієнко Л.В.

Ухвалою Верховного Суду від 25.01.2018 (колегія суддів у складі: Ткач І.В. - головуючий, Мамалуй О.О., Стратієнко Л.В.) відкрито касаційне провадження у справі №910/6986/17 за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 21.02.2018.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду за №296 від 21.02.2018 у зв'язку перебуванням судді    Стратієнко Л.В. на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/6986/17.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №910/6986/17 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: Ткач І.В. - головуючий, судді Вронська Г.О., Мамалуй О.О., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2018.

У справі оголошувались перерви до 05.03.2018 та до 29.03.2018.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. 25 квітня 2017 року Приватне підприємство "Протос" (далі - ПП "Протос") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" (далі - ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту") про стягнення 23   010   234,   09   грн, з яких 10   627   020,   84 грн основного боргу, 1   205   583   ,36   грн неустойки, 10   245 477,   47 грн інфляційних втрат та 3% річних в сумі 932 152, 42 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" Договору №27/12/13 від 27.12.2013, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Грандлайн Груп", як постачальником, та ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту", як покупцем. 

1.3. Право звернення до суду з позовом у цій справі виникло у позивача на підставі укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Грандлайн Груп" Договору про відступлення права вимоги №П30/04-14 від 30.04.2014, на підставі якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Грандлайн Груп", як первісний кредитор, відступило, а ПП "Протос", як новий кредитор, набуло право вимоги, належне первісному кредиторові, за Договором №27/12/13 від 27.12.2013, укладеному між Товариством з обмеженою відповідальністю "Грандлайн Груп" та ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту".

2. Короткий зміст оскаржуваних рішення та постанови судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 позовні вимоги ПП "Протос" задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" на користь ПП "Протос" 10   627   020,   84 грн основного боргу, 1   205   583   ,36   грн неустойки, 10   245 477,   47 грн інфляційних втрат, 3% річних в сумі 932 152, 42 грн та 240   000,   00 грн витрат зі сплати судового збору.           

2.2. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 залишено без змін.

2.3. Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій встановили такі обставини справи.

2.3.1. 27 грудня 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Грандлайн Груп" (далі - ТОВ "Грандлайн Груп"), як постачальник, та ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту", як покупець, уклали  договір №27/12/13 (далі -  Договір), згідно з яким постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити відповідачу (передати у власність відповідача) запчастини та комплектуючі до тягового рухомого складу (далі - Товар) згідно із специфікаціями, які підписуються обома сторонами та є невід'ємними частинами Договору, а відповідач зобов'язується на умовах та в порядку, визначених Договором, прийняти Товар та оплатити його. 

Період поставки Товару - протягом терміну дії Договору (п. 1.2 Договору). 

Згідно з п. 3.1 Договору ціна Товару включає в себе витрати на транспортування, прибуток, інші обов'язкові платежі, що встановлені чинним законодавством, в т.ч. ПДВ. 

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що загальна ціна Договору орієнтовано становить 12   000   000,00   грн і складається з цін всіх Специфікацій до нього. 

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2014. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п.10.1)

Згідно з п. 5.1 Договору Товар повинен передаватися у власність відповідача партіями згідно специфікацій та його заявок (тобто партією є кількість Товару, зазначена в конкретній заявці по конкретному місцю та терміну поставки). Кожна специфікація повинна обов'язково містити інформацію про найменування, кількість, місце та термін поставки товару. Дострокова поставка дозволяється лише за згодою відповідача.  

2.3.2. Судами зазначено, що на виконання умов Договору сторонами підписано Специфікації № 1, № 2 та № 3 (Додатки № 2, № 3 та № 4 відповідно) в яких погоджено поставку:

1.          Товару на суму 4   150   203,66   грн Джанкойській філії відповідача (Специфікація № 1);
2.          Товару на суму 4   235   274,02 грн Красноперекопській філії відповідача (Специфікація № 2);
3.          Товару на суму 2   241   543,16 грн Джанкойській філії відповідача (Специфікація № 3).

2.3.3. За умовами п. 5.4. Договору приймання Товару здійснюється на території відповідача (відокремлених структурних підрозділів відповідача, на які постачається Товар) за кількістю та якістю. За кількістю - на підставі актів приймання-передачі товару та видаткових накладних, які підписуються уповноваженими особами відокремлених структурних підрозділів відповідача та відповідно до Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю (затв. Постановою Держарбітражу СРСР від 15.06.1965 № П-6). 

Уповноваженими особами відповідача на отримання товару за Договором є особи, зазначені в Переліку адрес постачання та осіб, уповноважених на приймання ТМЦ (Додаток № 1). 

Відповідно до п. 5.6. Договору поставка товару здійснюється за адресами місць знаходження відокремлених структурних підрозділів (філій) відповідача, вказаних у Додатку  № 1. 

Судами досліджено, що сторонами підписано відповідний Додаток №1 Перелік адрес постачання та осіб, уповноважених на приймання ТМЦ, в якому, серед іншого, встановлено, що  товар постачається, зокрема, на Джанкойську філію (уповноважені особи Остапенко Г.О. - директор та Додонов І.О. - завідуючий складом) та Красноперекопську філію (уповноважені особи Абражан Л.М. - директор та Булдигіна Н.М. - завідуюча господарством).  

2.3.4. Суди зазначили, що на виконання умов Договору та Специфікацій до нього постачальник (ТОВ "Грандлайн груп")  поставив відповідачу:

1. 06 березня 2014 року - товар на суму 4   150   203,   66 грн, який був поставлений на Джанкойську філію відповідача. Як вказано судами, на підтвердження факту поставки товару до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені копії видаткової накладної №03/03-14 від 06.03.2014 та акту прийому-передачі товару № 1 від 06.03.2014;

2. 06 березня 2014 року - товар на суму 2   241   543,   16 грн, який також був поставлений на Джанкойську філію відповідача. Як зазначено судами, на підтвердження факту поставки вказаного товару до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені копії видаткової накладної №04/03-14 від 06.03.2014 та акту прийому-передачі товару № 2 від 06.03.2014.

3. 11 березня 2014 року - товар на суму 4   235   274,   02 грн, який був поставлений на Красноперекопську філію відповідача. Як зазначено судами, на підтвердження факту поставки цього товару до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені копії видаткової накладної №06/03-14 від 11.03.2014 та акту прийому-передачі товару № 3 від 11.03.2014. 

Отже, суди дійшли висновку, що загальна вартість поставленого за Договором Товару складає 10   627   020,84 грн. 

2.3.5. За умовами пункту 4.2. Договору відповідач здійснює оплату по факту поставки окремої партії Товару, що оформлюється видатковою накладною. Загальний строк оплати відповідачем Товару не може бути більше ніж 35 банківських днів з моменту поставки окремої партії Товару та отримання відповідачем відповідної видаткової накладної або рахунку-фактури до неї.

2.3.6. Судами також встановлено, що 30.04.2014 між ТОВ "Грандлайн Груп", як первісним кредитором, та позивачем, як новим кредитором, укладено Договір про відступлення права вимоги №П30/04-14 (далі - про відступлення права вимоги), відповідно до п. 2.1. якого Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредиторові у відповідності з Договором, укладеним між Первісним кредитором та ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" (Боржником).

За договором уступки Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника виконання всіх обов'язків, визначених в основному договорі (п. 2.2. договору про відступлення права вимоги).

Відповідно до пункту 2.3. договору про відступлення права вимоги до Нового кредитора переходить право на стягнення з Боржника штрафних санкцій, пені та інших зобов'язань по основному договору за порушення умов основного договору Боржником.

Згідно з пунктом 2.5. договору про відступлення права вимоги, в рахунок компенсації Первісному кредитору за суму переданого боргового зобов'язання Боржника, Новий кредитор відмовляється від права вимоги від Первісного кредитора його заборгованості перед Новим кредитором, яка виникла за рахунок отримання попередніх оплат за Договорами №1501 від 15.01.2013 та №06/06/13 від 06.06.2013, укладеними між Первісним кредитором і Новим кредитором на суму відступленого права вимоги.  

За умовами п.п. 3.1.-3.3. договору про відступлення права вимоги Первісний кредитор передає Новому кредитору право вимоги до Боржника, що виникло у Первісного кредитора на підставі основного договору в сумі 10   627   020, 84 грн. Право вимоги, що відступається за цим Договором від Первісного кредитора до Нового кредитора, оцінене сторонами в сумі 10   627   020,   84   грн. Сума заборгованості Первісного кредитора перед Новим кредитором, що скасовується згідно з п. 2.5 цього Договору, становить 10   627   020,   84   грн.

14 квітня 2017 року позивач направив ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" претензію про погашення боргу, яку відповідач листом №1112 від 14.04.2017 залишив без задоволення з посиланням на ч. 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Зазначені обставили і стали підставою для виникнення спору у цій справі.

2.4. Задовольняючи позовні вимоги ПП "Протос" в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов таких висновків.

Суд вважав достатніми, належними та допустимими докази, подані позивачем в обгрунтування заявлених вимог до відповідача. Відтак, зазначивши, що відповідач прийняв товар за Договором, проте в обумовлені строки не сплатив повністю його вартість, борг у сумі 10   627   020,   84   грн підлягає стягненню у судовому порядку.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 1   205   583,   36   грн, суд дійшов висновку, що він є арифметично вірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим, враховуючи встановлений п.п.2.2., 2.3. Договору про відступлення права вимоги обсяг прав, які перейшли до позивача від первісного кредитора, позовні вимоги в цій частині суд також визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.  

Здійснивши перевірку правильності наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат на суму 10   245   477,   47   грн та 3% річних на суму 932   152,   42   грн, суд зазначив про їх обґрунтованість та задовольнив позов ПП "Протос" в цій частині.

2.5. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції відхилив доводи ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" з посиланням на таке.

2.5.1. Суд визнав необґрунтованими посилання відповідача на те, що позивачем не надано довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, які були поставлені на Джанкойську та Красноперекопську філії відповідача. Суд зазначив, що відповідно до пункту 8 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 №99, довіреність на отримання цінностей видається на строк не більше 10 днів і є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей. Відтак,  відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

2.5.2. Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів відповідача стосовно того, що позивачем не надано копій товарно-транспортних накладних, які б свідчили про факт поставки. Мотивуючи свої висновки, суд вказав, що товарно-транспортна накладна за своєю правовою природою є лише одним з видів первинних документів, яка підтверджує факт передачі товару для перевезення та його видачу вантажоотримувачу, а її відсутність, за наявності інших належним чином оформлених первинних документів, жодним чином не може спростувати факт поставки товару.

2.5.3. Суд відхилив доводи ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" щодо укладання договору №27/12/13 від 27.12.2013 зі сторони відповідача неуповноваженою на те особою - Заступником Голови Правління Пожаровим С.О. При цьому суд зазначив, що в матеріалах справи наявна Довіреність № 90 від 29.10.2013, видана Головою Правління відповідача Євсюковим С.Ю. на ім'я Заступника Голови Правління Пожарова С.О., відповідно до змісту якої останній має право на укладання від імені відповідача договорів на закупівлю товарів, робіт тощо. Отже, суд дійшов висновку, що посилання у Договорі на довіреність з іншими реквізитами, а саме, № 87 від 30.10.2012, строк дії якої на момент укладання Договору сплив, не може свідчити про відсутність у Пожарова С.О. повноважень на укладення Договору.

При цьому суд зазначив, що ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" вчинено юридично значимі дії - прийняття товару уповноваженими особами від постачальника, що свідчить про подальше схвалення відповідачем вказаного правочину та відповідно  до положень ч. 1 ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

2.6. В цілому погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, залишивши рішення без змін, зазначив також таке.

2.6.1. Суд відхилив доводи ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" про те, що поставка спірного Товару була здійснена на тимчасову окуповану територію Автономної Республіки Крим, що перешкоджає можливості встановити реальність поставки, а відтак, може свідчити про зловмисну домовленість учасників господарських операцій, обґрунтовуючи свій висновок таким. 

Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", яким, серед іншого, встановлено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, з 20.02.2014 є тимчасово окупованою територією України, прийнятий  15.04.2014, а набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з  27.04.2014.

За висновком суду, оскільки вказаний закон було оприлюднено лише 26.04.2014 (більш ніж через 1,5 місці після спірних поставок), станом на дату їх здійснення сторони Договору не могли передбачити обставин щодо тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.

При цьому суд зазначив, що статтю 1 згаданого закону доповнено  частиною 2, згідно з якою початком тимчасової окупації є 20.02.2014, лише Законом України від 15.09.2015 № 685-VІІІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації", який набрав чинності 09.10.2015.   

2.6.2. Суд визнав також необґрунтованими доводи відповідача про невідображення останнім спірних операції з отримання Товару у своїх документах бухгалтерського та податкового обліку. Так, за висновком суду, зазначені обставини не є беззаперечним доказом того, що таких операцій з поставки Товару не відбулось, оскільки в справі наявні досліджені судом належні докази про зворотне.

При цьому суд зазначив, що незважаючи на те, що Товар поставлено філіям відповідача, стороною за Договором є саме відповідач, а отже, саме він прийняв на себе відповідні зобов'язання, зокрема, з оплати поставленого за Договором Товару у повному обсязі та в строки, встановлені Договором.

2.6.3. Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимим доказами доведено факт поставки відповідачу Товару за Договором на загальну суму 10 627 020,84 грн та факт невиконання відповідачем свого обов'язку з оплати отриманого Товару, у зв'язку з чим суд визнав обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення зазначеної суми основного боргу та нарахованих на неї штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних.

3. Короткий зміст вимог касаційних скарг та аргументи учасників справи

3.1. 09 жовтня 2017 року ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, звернулось до суду з касаційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити ПП "Протос" у задоволенні позову повністю. Судові витрати покласти на позивача.

3.2. В обґрунтування вимог своєї касаційної скарги ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" зазначає про порушення судами попередніх інстанцій статей 4-2, 4-3, 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України під час встановлення факту поставки товару ТОВ "Грандлайн-Груп" за Договором.  

3.2.1.          Скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій безпідставно не прийнято до уваги його заяву про те, що позивачем не надано дорожніх листів та товарно-транспортних/залізничних накладних в підтвердження реальності поставки, враховуючи проведення операції "Кордон", про проведення якої, за твердженням скаржника, було повідомлено 05.03.2014 Державною прикордонною службою України. 

3.2.2.          Суди не надали оцінки тій обставині, що ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" не уповноважував директорів зазначених філій на отримання Товару без його заявок, що прямо передбачено п.5.1. Договору, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази листування юридичної особи з філіями щодо поставок за Договором.

3.2.3.          ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" заперечує факт поставки в період активної фази окупації Автономної Республіки Крим Росією. Відтак, на переконання скаржника, необґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що Додаток №1 до Договору виконує функцію довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей. Отже, скаржник вважає, що за відсутності доказів, які підтверджують факт транспортування Товару, висновок суду про встановлення факту поставки є помилковим. 

3.2.4.          Крім того, скаржник зазначає про те, що Суди не надали оцінки тому факту, що зобов'язання за спірним договором не відображено у бухгалтерському обліку відповідача, у зв'язку з чим судами порушено Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

3.2.5.          В порушення п.7 ч.2 ст.105 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що оскаржуються, не містять огляду та дослідження інформації від Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, відповіді скаржника на запит, доводів, згідно з якими суди відхилили ці докази, та юридичної оцінки цих доказів.

3.3. Зазначаючи про порушення судами попередніх інстанцій статей 203, 207, 215 Цивільного кодексу України, ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" вважає необґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про наступне схвалення відповідачем спірного Договору. Відповідач наполягає, що не вчиняв фінансових операцій на підтвердження свого схвалення Договору, а про існування зазначеного Договору дізнався лише з претензії позивача у 2017 році. 

3.4. В обґрунтування вимог своєї касаційної скарги відповідач посилається також на порушення судами ст.248 Цивільного кодексу України. Скаржник вважає незаконним висновок судів про наявність у Пожарова С.О. повноважень для укладення Договору на підставі довіреності №90 від 29.10.2013, здійсненого судом за результатами оцінки копії такої довіреності.

3.5. Скаржник вважає нікчемним договір про відступлення права вимоги №П30/04-14 від 30.04.2014, на підставі якого ПП "Протос" звернувся до суду з позовом у цій справі, а висновок судів про задоволення позовних вимог, які ґрунтуються на нікчемному договорі - такими, що порушують ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України.

3.6. 20 листопада 2017 року скаржником було подано до суду касаційної інстанції додаткові пояснення до касаційної скарги, у яких зазначено, зокрема, таке.

3.6.1. Окрім підробленого договору та підроблених актів, в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджували б факт укладання Договору та одержання Товару відповідачем. Водночас, скаржником надаються суду касаційної інстанції письмові пояснення керівників Джанкойської та Красноперекопської філій та заступника голови правління Пожарова С.О., який нібито підписав Договір.

3.6.2. Суди жодним чином не наводять обґрунтування зв'язку між тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим та відсутністю Договору за місцезнаходженням відповідача, юридична адреса якого: м.Київ, вул. Алма-Атинська, 37. З огляду на зазначене, позбавлення відповідача права на проведення експертизи та встановлення фактів, що мають першочергове значення по справі, поставило останнього у нерівне становище із позивачем та порушило баланс між правами сторін судового процесу в частині змагальності та можливості належного обґрунтування сторонами своїх доводів.

3.6.3. Суди попередніх інстанцій не надали оцінку Договору в частині настання терміну оплати відповідачем за договором поставки та дійшли хибного висновку, що 30.04.2014 є днем, в який термін оплати настав. З урахуванням зазначеного, відповідач вважає, що судами порушено норми ст.ст.509, 510 Цивільного кодексу України.

3.7. На стадії касаційного перегляду судових рішень, що оскаржуються у цій справі, Заступником Генерального прокурора України А.Стрижевською до Вищого господарського суду України було подано до суду заяву про вступ прокурора у справу, яку було мотивовано таким.

Засновником та єдиним акціонером ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" є держава в особі Міністерства інфраструктури України. 

Враховуючи звернення Міністра інфраструктури України щодо вступу прокурора в розгляд справи,  а також те, що постановлення судових рішень у цій справі про стягнення заборгованості із суб'єкта господарювання, майно якого перебуває на тимчасово окупованій території і не передано ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту", може негативно вплинути на виконання послуг з перевезення вантажів залізничним транспортом, що становить загрозу стабільній діяльності однієї з базових галузей економіки України та системи транспорту в цілому, керуючись ст.23 Закону України "Про прокуратуру", ст.29 Господарського процесуального кодексу України, повідомлено суд про вступ Генеральної прокуратури України у зазначену справу з метою захисту інтересів держави.

У відзиві на касаційну скаргу Генеральна прокуратура України підтримала доводи касаційної скарги скаржника та просить її задовольнити у повному обсязі. Вважає рішення та постанову судів попередніх інстанцій такими, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного аналізу та правової оцінки фактичних обставин справи, з порушенням принципу рівності сторін перед законом і судом.

3.8. У відзиві на касаційну скаргу, поданому ПП "Протос", позивач просить залишити касаційну скаргу ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" без задоволення,  а судові рішення, що оскаржуються, - без змін.

Позивач не погоджується з доводами відповідача про відсутність повноважень у підписанта Договору зі сторони ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" та про нікчемність такого Договору, а також зазначає, що відповідач під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій не заявляв вимог про визнання зазначеного Договору недійсним. 

ПП "Протос" вважає необґрунтованими доводи скаржника про застосування до спірної поставки вимог Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Позивач з посиланням на штамп вхідної кореспонденції на повідомленні ПП "Протос" та ТОВ "Грандрайн Груп" про відступлення права вимоги за Договором, адресованих відповідачу, спростовує доводи останнього про те, що ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" дізналось про укладення такого договору лише у 2017 році.

Щодо решти доводів відповідача, ПП "Протос" вважає їх необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, належним чином дослідженими та оціненими судами попередніх інстанцій.

3.9. Під час розгляду справи Верховним Судом ПП "Протос" подало заперечення на вступ у справу Генеральної прокуратури України. Розглянувши зазначене заперечення, суд зазначає, що вступ прокурора у справу, що розглядається, було здійснено на підставі норм Господарського процесуального кодексу України в редакції, що була чинною до 15 грудня 2017 року. Це питання було вирішено Вищим господарським судом України. На теперішньому етапі у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості повернутися до розгляду цього питання.  

4. Джерела права й акти їх застосування

4.1. Цивільний кодекс України

Стаття 11. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків
1. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. 
2. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 
1) договори та інші правочини.

Стаття 510. Сторони у зобов'язанні
1. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Стаття 512. Підстави заміни кредитора у зобов'язанні
1. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 
1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 
2) правонаступництва; 

Стаття 513. Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов'язанні
1. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Стаття 514. Обсяг прав, що переходять до нового кредитора у зобов'язанні
1. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 517. Докази прав нового кредитора у зобов'язанні
1. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. 
2. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Стаття 518. Заперечення боржника проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні
1. Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. 
2. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. 

Стаття 519. Відповідальність первісного кредитора у зобов'язанні
1. Первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Стаття 526. Загальні умови виконання зобов'язання
1. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 530. Строк (термін) виконання зобов'язання
1. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 548. Загальні умови забезпечення виконання зобов'язання
1. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 549. Поняття неустойки
1. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. 
2. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. 
3. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 610. Порушення зобов'язання
1. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 612. Прострочення боржника
1. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 625. Відповідальність за порушення грошового зобов'язання
1. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. 
2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 626. Поняття та види договору
1. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 712. Договір поставки
1. За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
2. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
3. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Стаття 662. Обов'язок продавця передати товар покупцеві
1. Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Стаття 663. Строк виконання обов'язку передати товар
1. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Стаття 691. Ціна товару
1.          Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Стаття 692. Оплата товару
1.          Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

4.2. Господарський кодекс України

Стаття 193. Загальні умови виконання господарських зобов'язань 
Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 203. Припинення господарського зобов'язання виконанням або зарахуванням 
1. Господарське зобов'язання, всі умови якого виконано належним чином, припиняється, якщо виконання прийнято управненою стороною. 

Стаття 265. Договір поставки 
1. За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. 
2. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення. 
3. Сторонами договору поставки можуть бути суб'єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу. 
4. Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.
5. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом. 
6. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

4.3. Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"

Преамбула Закону. 
Цей Закон визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Стаття 1. Визначення термінів
господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства;

Стаття 2. Сфера дії Закону
1. Цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Стаття 4. Основні принципи бухгалтерського обліку та фінансової звітності
превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми;

Стаття 9. Первинні облікові документи та регістри бухгалтерського обліку
1. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 
2. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: 
назву документа (форми); 
дату і місце складання; 
назву підприємства, від імені якого складено документ; 
зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; 
посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; 
особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
3. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. 
Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця. 
4. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.
5. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
6. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов'язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. 
7. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку. 
8. Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. 
9. Копії первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку можуть бути вилучені у підприємства лише за рішенням відповідних органів, прийнятим у межах їх повноважень, передбачених законами. Обов'язковим є складання реєстру документів, що вилучаються у порядку, встановленому законодавством. 
Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.

4.4. Господарський процесуальний кодекс України (в редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій)

Стаття 32. Поняття і види доказів
Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. 
Ці дані встановлюються такими засобами: 
письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; 
поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово. 

Стаття 33. Обов'язок доказування і подання доказів 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. 

Стаття 34. Належність і допустимість доказів 
Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. 
Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 36. Письмові докази 
Письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. 
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Стаття 43. Оцінка доказів
Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

4.5. Господарський процесуальний кодекс України (в редакції, чинній з 15.12.2017) 

Стаття 300. Межі розгляду справи судом касаційної інстанції
1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Стаття 310.   Підстави для повного або часткового скасування рішень і передачі справи повністю або частково на новий розгляд або для продовження розгляду
3. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або
2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

4.6. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод

Стаття 6. Право на справедливий суд     
1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

4.7. Рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2014 "Справа "Мала проти України"" (Заява N 4436/07) 

48. Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін (див. рішення у справі "Стіл та Морріс проти Сполученого Королівства", заява N 68416/01, п. 59, ECHR 2005-II). Принцип рівності сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (див. рішення від 26 травня 2009 року у справі "Бацаніна проти Росії", заява N 3932/02, п. 22). Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України", заява N 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України", заява N 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

4.8. Рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2009 "Справа "Олюджіч проти Хорватії"" (Заява N 22330/05)

77. … Суд повторює, що хоча ст. 6 Конвенції й гарантує право на справедливий судовий розгляд, у ній не викладено правил прийнятності доказів чи способів їх оцінювання, що належать до сфери регулювання національного законодавства та національних судів (див. рішення: від 12 липня 1988 р. у справі "Шенк проти Швейцарії", пункти 45 - 46; від 21 січня 1999 р. у справі "Ґарсіа Руіз проти Іспанії" [ВП], заява N 30544/96, п. 28). Так само національні органи влади, і, зокрема суди, в першу чергу повноважні тлумачити національне законодавство, і Суд не намагатиметься замінити їх тлумачення своїм, якщо у справі не спостерігатиметься свавільне тлумачення. Цей принцип діє і щодо застосування процесуальних норм щодо виклику свідків сторонами (див. рішення від 15 червня 2004 р. у справі "Таммінен проти Фінляндії", заява N 40847/98, п. 38). У зв'язку з цим Суд ще раз повторює, що він не уповноважений замінювати своєю оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами. Проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає спосіб, у який було отримано та представлено докази. Завдання Суду - установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення від 27 жовтня 1993 р. у справі "Домбо Беер B.V. проти Нідерландів", п. 31).

82. … Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов'язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

4.9. Рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03)

50. Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

4.10. Рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04)

58. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

4.11. Рішення Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 "У справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання)" 

4.1. … Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. … Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. 

5. Оцінка аргументів скаржника і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.1.2. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність надання оцінки доказам, які не були подані під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (п.3.6.1 цієї постанови) та надання повторної оцінки доказам, що містяться у матеріалах справи.

5.2. Щодо суті касаційної скарги  ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту"

5.2.1. Спір у справі стосується правовідносин, що виникли з Договору, предметом якого є поставка ТОВ "Грандлайн Груп" покупцю - ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" запчастин та комплектуючих до тягового рухомого складу.

5.2.2. Предметом судового розгляду є вимога ПП "Протос", як нового кредитора згідно з Договором про відступлення права вимоги №П30/04-14 від 30.04.2014, до ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" про стягнення заборгованості, що виникла у зв'язку з несвоєчасною оплатою ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" поставленого ТОВ "Грандлайн Груп" Товару згідно з Договором. 

Предмет доказування під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій складають факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або які мають значення для вирішення справи і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення. Господарський суд визначає предмет доказування виходячи з вимог і заперечень сторін, керуючись нормами матеріального права, які повинні бути застосовані у такому випадку. 

Підставою позову позивач визначив приписи статей 193, ч.6 ст.232 Господарського кодексу України та статті 512, 514-517, 526, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України. 

Водночас, зі змісту судових рішень, що оскаржуються, та власне касаційної скарги ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" можна зробити висновок, що відповідач заперечував та заперечує факт здійсненої поставки ТОВ "Грандлайн Груп", чим і обґрунтовує свою позицію про відсутність у нього обов'язку сплачувати грошові кошти за нереальну господарську операцію.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій.  Проте, зважаючи на прецеденту практику ЄСПЛ, суд зобов'язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Суди повинні враховувати якість поданих сторонами доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були отримані, будь-який сумнів щодо їхньої достовірності й точності. 

Зважаючи на предмет спору та діаметрально протилежні доводи позивача і відповідача, предметом доказування у справі, яка розглядається, повинно бути встановлення обставин, які підтверджують або спростовують факт здійснення ТОВ "Грандлайн Груп" поставки згідно з Договором, та обґрунтованість позовних вимог ПП "Протос" до  ПрАТ "Київ-Дніпровське МПП залізничного транспорту" про стягнення заборгованості з оплати за поставлений Товар. 

5.2.3. Як зазначено у п.2.3 цієї постанови, задовольняючи позовні вимоги ПП "Протос", суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що загальна вартість поставленого за Договором Товару складає 10   627   020,84 грн, а факт здійснення 06.03.2014 та 11.03.2014 спірних  поставок на Джанкойську та Красноперекопську філії відповідача підтверджується належним чином засвідченими копіями видаткових накладних та актами прийому-передачі товару. 

Суд касаційної інстанції вважає такі висновки судів недостатньо вмотивованими та передчасними з огляду на таке.

Укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. 

Договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Договір поставки є двостороннім, оскільки права і обов'язки виникають для обох котрагентів. Оплатний характер цього договору полягає в тому, що одержана від постачальника продукція оплачується покупцем за погодженими цінами. Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 

Оскільки відповідач протягом всього часу розгляду справи у судах наголошував, що існують зловживання зі сторони підписантів Договору, недоведеність факту поставки на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим, відсутністю в його бухгалтерському обліку будь-яких відображених відомостей про господарські операції з контрагентом ТОВ "Грандлайн Груп", реальність здійснення спірних поставок потребувала ретельної перевірки судами. 

5.2.4. Частиною 2 статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначено, що датою початку окупації є 20 лютого 2014 року. Суди безпідставно не взяли до уваги цей факт та не надали оцінку спірним відносинам з урахуванням зазначених обставин. У цьому контексті є важливою не дата набрання чинності Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", на чому хибно акцентували увагу суди, а саме факт тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим з 20 лютого 2014 року (зважаючи на ту обставину, що поставка товару була здійснена на початку березня 2014 року, тобто в період тимчасової окупації). 

5.2.5. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 

Згідно з частиною першою статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Аналогічна норма міститься у статті 264 Господарського кодексу України, відповідно до якої матеріально-технічне постачання та збут продукції здійснюється шляхом поставки продукції, придбаної у інших суб'єктів господарювання або власного виробництва.

Тобто судам у цій справі слід було з'ясувати підстави та можливість поставки ТОВ "Грандлайн Груп" спірних партій Товару відповідачу, порядок їх  відвантаження, встановити відповідність порядку та дати поставки товару обумовленим сторонами умовам Договору, а також встановити сам факт поставки та приймання товару в якості, кількості та асортименті, погодженому у Договорі та специфікаціях до нього.

5.2.6. Суди попередніх інстанцій обмежившись лише дослідженням поданих позивачем копій специфікацій до Договору №№1-3, видаткових накладних та актів приймання-передачі за спірними поставками (п.2.3 цієї постанови), не надали оцінки п.5.4. Договору, у якому сторони погодили умови стосовно приймання товару за кількістю та якістю, яке повинно було бути здійснене відповідно до Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю (№П-6) та якістю (№П-7) на підставі відповідних документів, зокрема, і документів про відвантаження поставленого товару, транспортних накладних на нього, документів на отримання товару, відповідності отриманого товару якості та кількості, визначеним у Договорі. Докази, на які послалися суди в обґрунтування своїх рішень, є обов'язковими, але не вичерпними, оскільки предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції (поставки товару).

5.2.7. Судами не надано належної правової оцінки доводам відповідача про погоджений сторонами у п.5.1.-5.2 порядок поставки товару. Так, зазначивши про належність наявних у матеріалах справи копій специфікацій до Договору, суди не спростували обґрунтованих тверджень відповідача про те, що  умовами договору передбачено надання відповідачем заявок на конкретну поставку, в яких повинні відображатись конкретні терміни поставок товару до відповідних структурних підрозділів відповідача. За відсутності таких заявок, дострокова поставка дозволялась би лише за згодою покупця, що також повинно було бути підтверджено відповідними документами. Проте суди не дослідили погоджений сторонами у Договорі механізм здійснення поставки та не врахували, що дострокова поставка дозволяється лише за згодою покупця.

5.2.8. Поряд з цим, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. 

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб'єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. 

Для з'ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов'язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. 

Проте всупереч ст.ст. 33, 43 Господарського процесуального кодексу України факти та обставини спірних поставок належним чином судами не з'ясовувались, проте їх встановлення, з огляду на наявні заперечення відповідача про реальність господарської операції, не може залишатись поза увагою судів задля правильного вирішення спору. 

За таких обставин важливим є дослідження оригіналів документів. Судові рішення не містять інформації, що судами були досліджені оригінали документів: видаткових накладних, актів прийому-передачі товару, довіреностей на підписання договору тощо.

5.2.9. Відповідно до статті 36 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Судами попередніх інстанції   не перевірено   на відповідність вимогам статей 34, 36 Господарського процесуального кодексу України   поданих   позивачем копій первинних документів, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги. 

5.2.10. В розвиток зазначеного у п.5.2.8 постанови, суд касаційної інстанції критично сприймає висновок судів попередніх інстанцій про належність наявної у матеріалах справи копії довіреності №90 від 29.10.2013, на підставі якої суди дійшли висновку про наявність у Пожарова Сергія Олександровича повноважень на укладення Договору. Відтак, судам слід дослідити повноваження зазначеної особи на підписання від імені відповідача Договору та надати відповідну правову оцінку доводам відповідача про те, що строк дії  довіреності №87 від 30.10.2012 (на підставі якої діяв Пожаров С.О.) на момент укладення договору закінчився. 

5.2.11. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу       відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Постановлене у справі рішення суду першої інстанції, залишене без змін постановою апеляційного господарського суду, зазначеним вимогам не відповідає.

6. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Відповідно до ч.3 ст.310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 

6.2. Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи у суді касаційної інстанції не дають права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 

6.3. Під час нового розгляду справи господарським судам слід взяти до уваги викладене у цій постанові, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні, ухваленому за результатами такого розгляду.

7. Судові витрати 

7.1.    Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017) передбачено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа передається на новий розгляд до місцевого господарського суду, розподіл судового витрат у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" задовольнити частково. 
2.          Постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі №910/6986/17 скасувати.
3.          Справу № 910/6986/17 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
4.          Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                          І. Ткач

Судді                                                                                                    Г. Вронська

                                                                                                     О. Мамалуй