ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/1398/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткач І.В. - головуючий, Баранець О.М., Стратієнко Л.В.,
за участю  секретаря судового засідання Бойка В.С.,

представників учасників справи:
позивача - Кондрасій О.А.,
відповідача - Ратич Х.О., Мотрич А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Таскомбанк"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017
(головуючий - Разіна Т.І., судді Чорна Л.В., Яковлєв М.Л.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017
(суддя Отрош І.М.)
у справі № 910/1398/17 
за позовом Публічного акціонерного товариства "Таскомбанк"
до Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України
про стягнення 515 676,38 грн,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Публічне акціонерне товариство "Таскомбанк" (далі - позивач/АТ "Таскомбанк") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України про стягнення 515 676,38 грн.

1.2. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем укладено генеральну угоду № 2-12/К, за якою Головне управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України зобов'язувався організовувати  і забезпечувати доставку цінних відправлень позивача. 

Як вказує позивач, 22.11.2016 останнім було передано відповідачеві для доставки до Харківського відділення №11 АТ "Таскомбанк" цінну посилку, у якій містилось 20 000,00 дол. США, що станом на дату відправлення складало еквівалент 515 676,38 грн. Проте, зазначене відправлення не було доставлено за місцем призначення у зв'язку з тим, що відправлення було викрадено, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача збитків у розмірі 515 676,38 грн.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 у справі №910/1398/17 відмовлено АТ "Таскомбанк" у задоволенні позову повністю.

2.2. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

2.3. Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

30 грудня 2011 року між Головним управлінням Державної фельд'єгерської служби (найменування якої було змінено на Головне управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України), як виконавцем, та АТ "Таскомбанк", як замовником, укладено генеральну угоду №2-12/К (далі - договір), згідно з п.1 якого виконавець організовує і забезпечує доставку цінних відправлень замовника на умовах, вказаних нижче. Конфіденційність і збереження доставки гарантується виконавцем.

Відповідно до п.п. 2.1 - 2.2 договору виконавець забезпечує доставку відправлень замовника на адресу юридичних осіб з м. Києва в обласні центри України та до міст Сімферополь, Севастополь, Ялта АР Крим. Приймання відправлень здійснюється у приміщенні замовника з 09:00 до 13:00 та з 14:00 до 16:00 в робочі дні тижня, за замовленням, зробленим напередодні, з виїздом офіцера фельдзв'язку автотранспортом підрозділів виконавця.

На відправлення, які передаються виконавцю, замовник виписує три примірники реєстру встановленої форми (додаток №2). Перший та другий примірники реєстру подаються разом з відправленням виконавцю, а третій з підписом і печаткою виконавця залишається у замовника. При оформленні реєстру замовник повинен вказувати номер цього договору ( п. 3 договору).

Пунктом 5.1 договору визначено, що виконавець зобов'язався прийняти відправлення замовника відповідно до п. 2.2 та статті 3 цього договору. Під час доставки відправлень замовника виконавець зобов'язаний забезпечити їх збереження та конфіденційність.

Відповідно до п. 5.2.1 договору замовник, у свою чергу, зобов'язаний оформити відправлення відповідно до п. 3.1-3.5 цього договору.

За змістом п.п. 7.1.1, 7.1.2 договору виконавець несе цивільно-правову відповідальність за прийняті від замовника відправлення тільки в межах оголошеної цінності за умови оформленого відповідно до чинного законодавства документального підтвердження вмісту вкладеного та суми нестачі за рішенням суду. Відповідальність виконавця перед замовником за збереження відправлень настає з моменту прийому їх у встановленому порядку від замовника і закінчується в момент передачі відправлень у встановленому порядку за призначенням.

У п. 3.5 Договору сторони погодили. що пересилці не підлягають відправлення на адресу іноземних фірм і фізичних осіб, а також предмети і речовини, заборонені для пересилання відповідно до законодавства України.

Судами встановлено, що 22 листопада 2016 року відповідно до реєстру №6 АТ "Таскомбанк" передало відповідачу цінне відправлення № б/н на суму 515 676,38 грн, місце призначення - м. Харків, вул. Римарська, 17, одержувач - Харківське відділення №11 АТ "Таскомбанк", відділ касових операцій. 

Така посилка отримана відповідачем для пересилання 22.11.2016, що підтверджується відповідними відмітками останнього, проставленими на реєстрі, та квитанцією в прийомі відправлень №1675 СВ№51 від АТ "Таскомбанк" згідно з реєстром № 6 (515 676,38 грн).

Листом вих. № 63/30-459 від 05.11.2016 Відділ урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в місті Харкові повідомив позивача про те, що 24.11.2016 було здійснено напад невідомих осіб на військовослужбовців Відділу УФЗ Держспецзв'язку в місті Харкові, внаслідок чого викрадено цінності АТ "Таскомбанк", які направлялись до м. Харків.

2.4. Відмовляючи у задоволенні позову, суди дійшли таких висновків.

2.4.1. Фельд'єгерський зв'язок входить до системи поштового зв'язку України і підпадає під правове регулювання норм Закону України "Про поштовий зв'язок", а діяльність у сфері фельд'єгерського зв'язку провадиться відповідно до законодавства України.

2.4.2. Згідно з п. 3.5 договору не підлягають доставці (пересилці) відправлення на адресу іноземних юридичних і фізичних осіб, а також предмети і речовини, заборонені для пересилки відповідно до законодавства України.

2.4.3. Відповідно до п. 30 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, у внутрішніх поштових відправленнях пересилаються предмети, не заборонені для пересилання.

2.4.4. Згідно з п. 32 Правил надання послуг поштового зв'язку у внутрішніх поштових відправленнях забороняється пересилати, зокрема, національну валюту (крім нумізматичних монет та їх колекцій), іноземну валюту.

2.4.5. Отже, передавши відповідачу до пересилки іноземну валюту, позивач порушив вимоги встановленого чинним законодавством публічного порядку (зокрема, порушив правила щодо обмежень у пересиланні предметів та речей), а також умови укладеного з відповідачем договору, у зв'язку з чим протиправна поведінка позивача, який порушив умови договору, не породжує у нього права вимагати від відповідача відшкодування збитків та відповідно до ст. 18 Закону України "Про поштовий зв'язок" відповідач не несе матеріальної відповідальності.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

3.1. Не погоджуючись з вищезазначеною постановою та рішенням, АТ "Таскомбанк" звернулося до суду з касаційною скаргою, в якій, зазначаючи про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017  та рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов АТ "Таскомбанк" задовольнити у повному обсязі. 

3.2. Ухвалою Верховного Суду від 01.02.2018 відкрито касаційне провадження у справі №910/1398/17 за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Таскомбанк" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 та вирішено здійснити розгляд касаційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

3.3. Під час підготовки справи до розгляду, зважаючи на конкретні обставини справи та  їх аналіз у сукупності, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для розгляду касаційної скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Відтак, ухвалою Верховного Суду від 23.03.2018 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Таскомбанк" призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18 квітня 2018 року.  При цьому, відповідно до розпорядження Заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду та на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справи, у зв'язку з відпусткою судді Мамалуя О.О., для розгляду справи №910/1398/17 сформовано колегію суддів Касаційного господарського суду  у складі: Ткач І.В. - головуючий, Баранець О.М., Стратієнко Л.В.

3.4. В обґрунтування вимог касаційної скарги АТ "Таскомбанк" зазначає, зокрема, таке.

3.4.1.Скаржник вказує на порушення судом першої інстанції приписів ст.85 Господарського процесуального кодексу України в аспекті пропуску судом  встановленого законом п'ятиденного строку на виготовлення повного тексту судового рішення.

3.4.2. На думку скаржника, судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, положення ст.ст.1, 13, 18 Закону України "Про поштовий зв'язок" та п.30, 32 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, що знайшло свій прояв у такому.

Відповідач є спеціальним суб'єктом, який здійснює діяльність у сфері надання послуг поштового зв'язку спеціального призначення. Аналіз доступних нормативно-правових баз, нормативно-правових актів, виданих Державною службу спеціального зв'язку та захисту інформації України, дає підстави для висновку, що вказаним органом не видано нормативно-правового акта, який би встановлював обмеження щодо відправлень, що можуть бути відправлені (пересилатись, доставлятись) підрозділами урядового фельд'єгерського зв'язку.

На переконання скаржника, безпідставним є застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин п. 30, 32 Правил надання послуг поштового зв'язку, оскільки правила не містять жодної вказівки на те, що на їх підставі здійснюється надання відповідачем послуг поштового зв'язку спеціального призначення, зокрема фельд'єгерського зв'язку, а відповідач не є оператором поштового зв'язку. Послуги зв'язку спеціального призначення, які надаються відповідачем, не відносяться до категорії універсальних послуг поштового зв'язку, порядок надання яких врегульовано зазначеними правилами.

3.4.3. Судами не враховано правову позицію судів в аналогічній судові справі №5017/1419/2012, рішення та постанова у якій набрали законної сили та не були оскаржені відповідачем у касаційному порядку.

3.4.4. Судами не враховано, що чинне законодавство, а саме, пункт 4.7 глави 4 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні  передбачає можливість перевезення готівкових коштів спецзв'язком (фельд'єгерським зв'язком). 

3.5. У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначає про безпідставність та необґрунтованість вимог скаржника та просить відмовити йому у задоволенні касаційної скарги, залишивши в силі законні рішення та постанову, що оскаржуються. 
Відповідач наполягає, що не знав та не міг знати про вміст цінного відправлення, яке пересилалось позивачем. Враховуючи п.7.1.1 договору він не може нести відповідальність за прийняті від позивача цінні відправляння, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів підтвердження вмісту вкладеного відправлення на оцінену суму та доказів нестачі банку грошових коштів на вказану суму. 

Посилання скаржника на пункт 4.7 глави 4 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні відповідач вважає недоречним, оскільки воно не відноситься до спірних правовідносин, що виникли у справі, а позивачем не надано жодних підтверджуючих документів, що ним на доставку надано цінну посилку, з вкладенням в неї грошових коштів, з метою дослідження сумнівних банкнот.   

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

4.1. Відповідно до частини 1 ст.300 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017) переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.2. Спір у справі стосується відшкодування збитків, що виникли внаслідок втрати  відповідачем цінного відправлення, переданого позивачем відповідачеві згідно з договором, укладеним між сторонами.

4.3. Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

За приписами ст.623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. 

4.4.  Відповідно до ч. 2 ст.22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст.224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. 

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. 

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд, перш за все, повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ст.623 Цивільного кодексу України) від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 Цивільного кодексу України). 

4.5. У справі, що розглядається, спір стосується саме відшкодування збитків, що виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов'язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини особи, яка допустила порушення зобов'язання. 

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (частини 1,2 ст. 614 Цивільного кодексу України).

Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування збитків необхідно виходити з того, що збитки підлягають відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка їх завдала та завданими збитками.   

Визначаючи розмір заподіяних збитків внаслідок порушення господарських договорів, до уваги беруться вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. Відповідач, в свою чергу, повинен довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками є обов'язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку. 

4.6. Обов'язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази повинні бути належними та допустимими.

4.7. Як зазначено вище, договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України). 

Проте вирішуючи спір у справі, суди належним чином не з'ясували, які норми цивільного законодавства регулюють правовідносини сторін за договором і на підставі яких документів, відповідач уклав таку угоду з позивачем та здійснював доставку цінних відправлень згідно з нею.

4.8. Суди правильно зазначили, що поштовий зв'язок спеціального призначення є складовою частиною поштового зв'язку України та призначений для надання послуг поштового зв'язку окремим категоріям користувачів (ст.1 Закону України "Про поштовий зв'язок"). 

Відповідно до частини 2 ст.2 Закону України "Про поштовий зв'язок" діяльність у сфері надання послуг поштового зв'язку спеціального призначення (фельд'єгерського і спеціального зв'язку) провадиться відповідно до законодавства України. 

Проте поза увагою судів залишились положення Закону України "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України", постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання надання платних послуг Головним управлінням та підрозділами урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації" від 26.10.2011 №1105, Наказ Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України "Про затвердження Порядку визначення вартості та надання платних послуг Головним управлінням та підрозділами урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України" від 29.09.2016 №600 та власне дослідження приписів інших підзаконних нормативних актів, якими регулюється діяльність Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України та його структурних підрозділів, зокрема, правила надання платних послуг юридичним особам з доставки цінних відправлень, та  власне з'ясування питання, що таке цінне відправлення, доставку якого здійснює відповідач за договором. Оскільки з аналізу наведеного у статті 1 Закону України "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України" визначення поняття "урядовий фельд'єгерський зв'язок" слідує, що послуги, які надаються підрозділами фельд'єгерської служби стосуються саме приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) кореспонденції  спеціальним суб'єктам.  

Таким чином, встановлення та з'ясування правого регулювання діяльності відповідача, зокрема, його внутрішніх положень, порядків, указів, інструкцій (тобто відомчого регулювання) є важливим для з'ясування усіх фактичних обставин цієї справи. Дослідження та правовий аналіз таких документів дозволить судам встановити наявність правових підстав у відповідача надавати відповідні послуги з доставки цінних відправлень, визначення їх вартості, порядок надання таких послуг, а саме, місце отримання відправлень, порядок перевірки та з'ясування його вмісту, особливості доставки (перевезення) тощо. 

4.9. Не менш важливим є і з'ясування питання правомірності дій банку з "передачі для доставки в інше відділення банку" іноземної валюти за допомогою служби спеціального зв'язку.

Судами не досліджувалось положення Постанови  Національного Банку України від 20.10.2004 №495 "Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України", у якій врегульовано порядок відображення в бухгалтерському обліку банками України типових операцій з готівкою в національній та іноземній валютах під час здійснення касових операцій з приймання та видачі готівки клієнтам, у тому числі із застосуванням платіжних карток, операцій з інкасації готівки, підкріплення банків готівкою національної валюти, під час передавання готівки між банками, вилучення з обігу сумнівних банкнот (монет) та надсилання їх на дослідження, здійснення валютно-обмінних операцій банку, операцій з пам'ятними монетами та банківськими металами в касах банків (п.1.2 Інструкції). 

Не досліджено судами і положення Постанови Національного Банку України від 01.06.2011  № 174  "Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні", зокрема, розділ ІІ, який визначає загальний порядок забезпечення банків готівкою, та пункт 3 цього розділу, яким встановлено порядок передавання готівки банками своїм філіям (відділенням), а також іншим банкам. 

4.10. Як встановлено судами у п. 3.5 Договору сторони погодили, що  не підлягають доставці (пересилці) предмети і речовини, заборонені для пересилки відповідно до законодавства України

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України).

4.11. З'ясування обставин, про які йшла мова вище у п. 4.8 та п. 4.9 цієї постанови, є необхідним для встановлення факту ступеня вини кожної із сторін спору у порушенні умов договору та, як результат, встановлення прямого причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданими позивачу збитками. 

У випадку належного встановлення факту існування прямого причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданими позивачу збитками,  з'ясування порядку відображення в бухгалтерському обліку банками України операцій з іноземною валютою, про що йшла мова у п.4.9 цієї постанови, буде необхідним для оцінки поданих банком документів в підтвердження розміру завданого йому збитку.

4.12. Верховний Суд зазначає, що рішення суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом у сукупності та відображено у судовому рішенні.

Проте зі змісту судових рішень, ухвалених у цій справі, вбачається, що суди попередніх інстанцій, всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судами) не встановили у судовому процесі всіх обставин справи з урахуванням предмету спору. Судами надано неповну юридичну оцінку обставинам справи та не з'ясовано усіх істотних для справи обставин.

4.13. Всупереч зазначеному суди обмежились лише посиланнями на Закон України "Про поштовий зв'язок", Постанову Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку" від 05.03.2009 №270 та Інструкцію з організації інкасації коштів та перевезення валютних цінностей у банківських установах в Україні, затверджену постановою Правління Національного банку України від 14.02.2007 №45, не обґрунтовуючи яким чином положення зазначених нормативно-правових актів спростовують покладену на відповідача умовами цивільно-правового договору відповідальність з відшкодування збитків, завданих невиконанням обов'язку з доставки цінного відправлення, оскільки правовідносини, що склались між сторонами є цивільно-правовими. Тобто висновок суду про відмову у задоволенні позову є передчасним. 

5. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

5.1. Відповідно до ч.3 ст.310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
5.2. Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи у суді касаційної інстанції не дають права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 

5.3. Під час нового розгляду справи господарським судам слід взяти до уваги викладене у цій постанові, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні, ухваленому за результатами судового розгляду.

6. Судові витрати 

6.1. Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017) передбачено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

6.2. Враховуючи, що судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа передається на новий розгляд до місцевого господарського суду, розподіл судових витрат у справі, в тому числі, й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Таскомбанк" задовольнити.
2.          Постанову  Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 у справі № 910/1398/17 скасувати. 
3.          Справу № 910/1398/17 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
4.          Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя                                                                       І.Ткач

Судді                                                                                                    О.Баранець

                                                                                                    Л. Стратієнко