ПОСТАНОВА
Іменем України

27 лютого 2018 року 
Київ
справа №805/4622/16-а
адміністративне провадження №К/9901/2235/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 

судді-доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Гончарової І.А.,  Ханової  Р.Ф., 
за участю секретаря судового засідання - Загороднього А.А.,
учасники справи:
представник позивача - Боєнко О.В.,
представник відповідача - Борисевич Д.В., 
розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року (суддя Галатіна О.О.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року (судді: Арабей Т.Г., Геращенко І.В., Міронова Г.М.) у справі №805/4622/16-а за позовом Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,  
В С Т А Н О В И В:
Публічне акціонерне товариство «Донбасенерго» (далі - позивач, ПАТ«Донбасенерго») звернулось до суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправними дії та зобов'язання вчинити певні дії щодо скасування пені, нарахованої на щомісячну суму сплати розстроченої заборгованості з податку на додану вартість.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на протиправність дій контролюючого органу щодо нарахування пені на щомісячну суму сплати заборгованості з податку на додану вартість, яка розстрочена на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року, задоволено адміністративний позов:
-  визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування пені в розмірі 2  737  228,15 грн, нарахованої на щомісячну суму сплати розстроченої заборгованості з податку на додану вартість у період з 25 грудня 2015 року по 15 листопада 2016 року     (з дати набуття законної сили постановою суду про розстрочення податкового боргу);
- визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування пені в розмірі 3  097  521,50 грн, нарахованої на щомісячну суму сплати розстроченої заборгованості з податку на додану вартість у період з 25 грудня 2015 року по 15 листопада 2016 року (з дати набуття законної сили постановою суду про розстрочення податкового боргу);
- зобов'язано відповідача скасувати пеню в розмірі 5  834  749,65 грн, нараховану на щомісячну суму сплати розстроченої заборгованості з податку на додану вартість у період з 25 грудня 2015 року по 15 листопада 2016 року (з дати набуття законної сили постановою суду про розстрочення податкового боргу);
- зобов'язано     відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податку шляхом виключення з неї пені у розмірі 5 834 749,65 грн, нарахованої на щомісячну суму сплати розстроченої заборгованості з податку на додану вартість у період з 25 грудня 2015 року по 15 листопада 2016 року (з дати набуття законної сили постановою суду про розстрочення податкового боргу);
- стягнуто з відповідача (за рахунок бюджетних асигнувань) на користь ПАТ  «Донбасенерго» судові витрати в розмірі 1378,00 грн.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з думкою якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що рішенням суду були встановлені нові строки для сплати позивачем податкового зобов'язання, що у свою чергу зумовило втрату податковим зобов'язанням ознак податкового боргу та виключило можливість нарахування пені відповідно до статті 129 Податкового кодексу України, за умови своєчасного виконання позивачем рішення суду про розстрочення     сплати податкового зобов'язання.
У доводах касаційної скарги відповідач посилається на порушення норм процесуального права та  неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зважаючи на помилкове ототожнення судами попередніх інстанцій порядку виконання судового рішення щодо стягнення податкового боргу, встановленого рішенням суду з перенесенням строків сплати податкового боргу у вигляді розстрочення або відстрочення сплати такого, в силу пункту 100.2 статті 100 Податкового кодексу України, якою встановлений обов'язок звернення платника податків до контролюючого органу з заявою про розстрочення або відстрочення сплати грошових зобов'язань, що не було виконано позивачем.
Позивачем наданий відзив на касаційну скаргу, в якому позивач заперечує доводи заявника касаційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій, просить залишити касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року - без змін, з огляду на наступне:
-          контролюючим органом було розстрочено сплату податкового боргу шляхом погодження графіку погашення боргу на підставі судового рішення, що свідчить про зміну строків сплати податкових зобов'язань та неправомірність нарахування пені після розстрочення контролюючим органом податкового боргу;
-          позивач вважає, що пеня це вид фінансової відповідальності, яка виникає за умови допущення податкового правопорушення, і таке правопорушення є триваючим, тобто всі три складові (бездіяльність щодо сплати узгодженого податкового зобов'язання в установлені строки, існування податкового боргу та зв'язок між бездіяльністю та існуванням боргу) мають існувати протягом усього періоду порушення, а оскільки у період з 03.06.2016 по 03.12.2016 податкове порушення було відсутнім, оскільки був відсутній податковий борг, то відповідно і пеня не могла бути нарахована. Товариство вважає, що податковий борг був погашений шляхом розстрочення, тобто внаслідок розстрочення податковий борг погашається, а пеня припиняє нараховуватись з дня розстрочення, що визначений графіком відповідно до Порядку №422;
-          позивач з посиланням на п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України та практику Європейського суду з прав людини зазначив про обов'язок державних органів з різних тлумачень національного законодавства обрати найбільш сприятливе для платника податків;
-          позивач вважає, що Податковий кодекс України не містить належного правового регулювання питань пов'язаних з нарахуванням пені, а єдиним нормативно - правовим актом, який фактично встановлює правила нарахування пені є саме Порядок №422, який і має застосовуватись до вказаних правовідносин. При цьому Товариство посилається на ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказує на право мирного володіння майном, а держави на право вводити в дію закони щодо здійснення контролю за користуванням майном, проте останньою свого права не використано, оскільки чіткої регламентації застосування пені не встановлено.
Касаційний розгляд справи проведено у судовому засіданні, відповідно до статті 344 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, що діє з 15 грудня 2017 року).
Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року у справі №805/4205/15-а адміністративний позов контролюючого органу про стягнення коштів з ПАТ  «Донбасенерго» за податковим боргом з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 393 991 245,73 грн та податку на прибуток в сумі 55 907 532,95 грн був задоволений. З рахунків ПАТ «Донбасенерго» було стягнуто кошти за податковим боргом у загальному розмірі 449 898 778,68 грн, з податку на додану вартість у сумі 393 991 245,73 грн та з податку на прибуток у сумі 55 907 532,95 грн.
Вказаним судовим рішенням були встановлені спосіб, порядок і строки виконання цього судового рішення, шляхом сплати ПАТ «Донбасенерго» в дохід державного бюджету податкового боргу з податку на додану вартість у розмірі 393 991 245,73 грн, з податку на прибуток в сумі 55 907 532,95 грн шляхом визначення для ПАТ  «Донбасенерго» виконання судового рішення в строк до 15 листопада 2020 року відповідно до укладених між контролюючим органом та ПАТ «Донбасенерго» графіків погашення податкового боргу, шляхом сплати грошовими коштами, з можливістю погашення зі збереженням строку сплати у черговій послідовності відповідно до графіків, на 60 місяців щомісячно до 15 числа місяця.
Постанова Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року набрала законної сили 25 грудня 2015 року.
Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість ПАТ «Донбасенерго» з податку на додану вартість у розмірі 393 991 245,73 грн, яка була стягнута за зазначеною постановою суду, виникла в результаті несплати самостійно визначених податкових зобов'язань у податкових деклараціях з ПДВ, а саме, за квітень 2015 року №9100122192 у сумі 40 011 085,00 грн; за травень 2015 року №9127965687 у сумі 29 356 769,00 грн; за червень 2015 року №9152995407 у сумі 62 782 164,00 грн; за липень 2015 року №9174967641 у сумі 57 906 904,00 грн.; за серпень 2015 року №9193640823 у сумі 84 860 934,00 грн; за вересень 2015 року № 9214883333 у сумі 86  416  654,00  грн; за жовтень 2015 року №9237108688 у сумі 54  543  301,00 грн; пеня з ПДВ 11  246  938,47 грн.
Разом з тим, відповідно інформації наявної у акті звірки від 11 жовтня 2016 року за №851-07 та даних інтегрованої картки платника податку станом на 30 вересня 2016 року, позивачу нарахована пеня за період з 31 липня 2015 року по 15 листопада 2016 року у розмірі 8  383  878,96 грн, у тому числі 2  204  111,24 грн. по строку 15 листопада 2016 року на щомісячну суму сплати розстроченої заборгованості з податку на додану вартість у розмірі 5 616 110,17 грн, визначену відповідно до постанови Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року у справі №805/4205/15-а, оскільки граничним строком (датою) сплати податкових зобов'язань з ПДВ за червень 2015 року є 30 липня 2015 року та за липень 2015 року - 30 серпня 2015 року.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем у відповідності з постановою суду від 14 грудня 2015 року, у 2016 році було проведено оплату розстроченої податкової заборгованості з ПДВ згідно  графіку наступними платіжними дорученнями: від 31 травня 2016 року за №4080 на суму 2 110 238,48 грн, від 15 липня 2016 року за №5559 на суму 5 803 559,14 грн, від 29 липня 2016 року за №5910 на суму 5 803 559,14 грн, від 15 вересня 2016 року за №7479 на суму 5 803 559,14 грн, від 13 жовтня 2016 року за №8411 на суму 5 616 110,17 грн, від 15 листопада 2016 року за №9838 на суму 5 616 110,17 грн.
Позивач не погоджується з нарахуванням пені на щомісячну суму сплати розстроченої заборгованості з податку на додану вартість у період з 25 грудня 2015 року по 15 листопада  2016 року (з моменту набрання постанови суду законної сили до сплати розстроченої суми податку) у розмірі 5  834  749,65 грн.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що зазначена касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до пп. 14.1.162 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України пеня - сума коштів у вигляді відсотків, нарахованих на суми грошових зобов'язань, не сплачених у встановлені законодавством строки.
Відповідно до пп. 129.1.1 п. 129.1 ст. 129 Податкового кодексу України після закінчення встановлених Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу нараховується пеня.
При самостійному нарахуванні суми грошового зобов'язання платником податків нарахування пені розпочинається після спливу 90 днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного цим Кодексом.
Нарахування пені закінчується у день зарахування коштів на відповідний рахунок органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, та/або в інших випадках погашення податкового боргу та/або грошових зобов'язань (пп. 129.3.1 п.  129.3 ст. 129 Податкового кодексу України).
Таким чином, у разі якщо пеня нараховується на погашену суму заборгованості, що виникла в результаті самостійно нарахованого платником податків узгодженого грошового зобов'язання, то відповідно контролюючий орган у будь - якому випадку позбавлений права нараховувати таку пеню до спливу 90 - денного строку з дня наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання.
Відповідно до приписів п. 32.1 ст. 32 Податкового кодексу України зміна строку сплати податку та збору здійснюється шляхом перенесення встановленого податковим законодавством строку сплати податку та збору або його частини на більш пізній строк.
Згідно п. 32.2 ст. 32 Податкового кодексу України зміна строку сплати податку здійснюється у формі: відстрочки; розстрочки.
Зміна строку сплати податку не скасовує діючого і не створює нового податкового обов'язку (п. 32.3 ст. 32 Податкового кодексу України).
Відповідно до п. 100.1 ст. 100 Податкового кодексу України розстроченням, відстроченням грошових зобов'язань або податкового боргу є перенесення строків сплати платником податків його грошових зобов'язань або податкового боргу під проценти, розмір яких дорівнює розміру пені, визначеному п. 129.4 ст. 129 цього Кодексу. Якщо до складу розстроченої (відстроченої) суми входить пеня, то для розрахунку процентів береться сума за вирахуванням суми пені.
Отже, при розстроченні (відстроченні) грошових зобов'язань (податкового боргу) відповідно до ст. 100 Кодексу нараховуються проценти за користування таким розстроченням (відстроченням), тобто розстрочення (відстрочення) податкового боргу здійснюється виключно на платній основі, а плата (проценти) дорівнюють саме розміру пені, визначеному п. 129.4 ст. 129 цього Кодексу.
З аналізу вказаних правових норм суд приходить до висновку, що, оскільки розстрочення сплати податкового боргу є платним, то за розстрочення, що передбачено ст. 100 Податкового кодексу України (за договором) платою є проценти, що дорівнюють розміру пені, розмір якої визначено п. 129.4 ст. 129 Податкового кодексу України, а за розстрочення сплати податкового боргу за судовим рішенням - пеня, розмір якої визначено п. 129.4 ст. 129 Податкового кодексу України.
Щодо посилань Товариства, що податковий борг погашається внаслідок розстрочення, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пп.14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.
Таким чином, виникнення податкового боргу є юридичним фактом, який пов'язаний із несплатою узгодженої суми грошового зобов'язання протягом установленого строку.
Наявність податкового боргу у ПАТ "Донбасенерго" є встановленим фактом, у тому числі і судовим рішенням, та визнається позивачем.
Статтею 87 Податкового кодексу України визначено джерела сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків.
Джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів. Сплата грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснена також за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника) або за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів (п. 87.1).
Джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами (87.2).
Частиною 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017), якою визначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження можуть звернутися до адміністративного суду першої інстанції (незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист) із заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення.
Аналізуючи положення ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку із нормами, які гарантують право на судовий захист і передбачають форми й способи його реалізації (статті 105 та 162 Кодексу), суд приходить до висновку, що в контексті спірних правовідносин процедура виконання судового рішення, на підставі якого з платника податків стягуються кошти, є самостійною процедурою, яка регулюється окремими нормами Податкового кодексу України (порядок стягнення податкового боргу платників податків регулюється статтями 95 - 99 Податкового кодексу України).
Зі змісту наведених законодавчих норм можна зробити висновок, що відстрочення застосовується як у процедурі примусового стягнення податкового боргу, так і під час добровільного погашення платником грошових зобов'язань. А відтак відстрочення є лише законодавчо передбаченою формою розрахунків платника з бюджетом шляхом зміни строків платежу; відстрочення не можна розцінювати як окремий спосіб погашення податкового боргу, що виключає можливість застосування інших заходів з примусового стягнення податкового боргу; використання інституту розстрочення не виключається і на стадії виконання судового рішення про примусове стягнення податкового боргу.
Таким чином, твердження Товариства та висновки судів, що при прийнятті судового рішення, яке передбачає розстрочення податкового боргу, та складенні встановленого графіку погашення розстрочених сум податкового боргу, відповідний податковий борг вважається погашеним є помилковим та не містить правового підґрунтя. Розстрочення (відстрочення) сплати податкового боргу не є його погашенням.
Суд звертає увагу, що оскільки розстрочення є лише формою розрахунків платника з бюджетом шляхом зміни строків платежу, яка може застосовуватись в тому числі і у процедурі примусового стягнення податкового боргу, то відповідно при такому розстроченні має враховуватись ст. 100 Податкового кодексу України, яка містить правове регулювання з цього питання. Рішення суду про розстрочення сплати податкового боргу є лише процесуальним рішенням, що визначає спосіб виконання судового рішення про стягнення податкового боргу. 
Постановлення такого рішення не змінює статус такої заборгованості - податковий борг - несплачена сума узгодженого (самостійно задекларованого) грошового зобов'язання, та не спростовує того факту, що боржник вчинив податкове правопорушення у вигляді несплати такого і таке правопорушення триває до часу погашення боргу в добровільному чи примусовому порядку.
Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів зазначає, що судове рішення про стягнення податкового боргу, яким встановлено порядок його виконання шляхом розстрочення сплати боргу, не звільняє платника податків від відповідальності у вигляді пені, передбаченої пп. 129.1.1 п. 129.1 ст. 129 Податкового кодексу України, а така пеня фактично і є платою за таке розстрочення.
Щодо посилання позивача на те, що пеня має нараховуватись лише до дати надання розстрочки, як це передбачено нормами Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 20.05.2016 за №  751/28881, колегія суддів зазначає наступне.
Вказаний порядок розроблено відповідно до вимог Податкового кодексу України, з метою реалізації пп. 19-1.1.10 п. 19-1.1 ст. 191 Податкового кодексу України, пп. 5 п. 4 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року N 375, та з метою удосконалення оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджету та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.
Норми вказаного Порядку регулюють облік податків та інших платежів до бюджету, зокрема визначають підстави для внесення до інтегрованої картки платників податків певних показників (зобов'язання, списання, погашення тощо).
Розділом VI Порядку №422 врегульовано відображення в ІКП (інтегрована картка платника) сум погашення податкового боргу та заборгованості зі сплати єдиного внеску, розстрочення (відстрочення) зобов'язань (боргів), а також списання податкового боргу та заборгованості зі сплати єдиного внеску.
Пунктом 1 глави 1 вказаного Розділу визначено, що, по-перше, кожний випадок розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань або податкового боргу оформлюється окремим рішенням, по-друге, первинними документами, що є підставою для розстрочення (відстрочення) сплати грошових зобов'язань (податкового боргу) перед бюджетом та скасування наданих розстрочень (відстрочень), є, зокрема, і графік погашення розстрочених (відстрочених) сум боргу, складений на підставі рішення суду або відповідного закону, що передбачає надання платнику податків розстрочення (відстрочення).
Крім того, абз. 4, 7 п. 1 глави 1 Розділу VI вказаного Порядку №422, якими визначено, що при нарахуванні чергової частки розстрочення (відстрочення) сум податкового боргу в ІКП відбувається нарахування пені за несвоєчасну сплату на суму нарахованої частки податкового боргу за період з 91-го дня після останнього дня граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного Податковим кодексом України, і по дату надання розстрочення (відстрочення) податкового боргу (у випадку, коли податковий борг виник в результаті несплати платником податків грошового зобов'язання, визначеного у поданій ним звітності), а з наступного дня після початку дії розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу) та/або наступного дня після граничного строку сплати чергової частки розстроченого (відстроченого) грошового зобов'язання (податкового боргу) розпочинається нарахування процентів, які нараховуються по день фактичного погашення чергової частки розстроченого (відстроченого) грошового зобов'язання (податкового боргу) включно.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаним Порядком визначено лише облік сум погашеного податкового боргу, розстрочених (відстрочених) зобов'язань (боргів ) та внесення таких сум до ІКП, проте не визначено порядку розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу) платників податків та нарахування пені.
Нарахування пені, відстрочення та розстрочення податкових зобов'язань (податкового боргу) врегульовано саме нормами Податкового кодексу України, а саме статті 100, 129, які є пріоритетними та визначальними для таких правовідносин.
Колегія суддів не вважає, що в даному припадку є доречним посилання позивача на норму п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, яким визначено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків, оскільки зі статей 100 та 129 Податкового кодексу України, Порядків №422 та № 574 не вбачається, що вони суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків (ст. 100 Податкового кодексу України - загальні вимоги щодо розстрочення (відстрочення), ст. 129 Податкового кодексу України - нарахування пені, в Порядку №574 - деталізовано процедуру такого розстрочення (відстрочення), крім того, така процедура стосується розстрочення (відстрочення), що здійснено на договірній основі, а не за судовим рішенням, в Порядку №422 - ведення обліку податкових зобов'язань (боргу) в інтегрованих картках платника при розстроченні), крім того, як вже було зазначено вище статті 100 та 129 Податкового кодексу України мають вищу юридичну силу по відношенню до норм вказаних Порядків.
Посилання Товариства на ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права мирного володіння майном, а втручання держави в таке володіння має бути законним, в тому контексті, що має здійснюватись на підставі нормативно - правового акта, що має бути доступним, чітким та передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм, чого в даній ситуації досягнуто не було, адже чіткої регламентації застосування пені не встановлено, суд вважає також не доречним, з огляду на те, що статті 100, 129 Податкового кодексу України були та є доступними, чіткими та передбачуваними для платника податків, якими передбачено нарахування пені, порядок відстрочення та розстрочення сплати податкового зобов'язання. І саме з їх змісту платник був обізнаний щодо процедури відстрочення та розстрочення грошових зобов'язань, знав, що встановлено відповідальність за податкове правопорушення у вигляді нарахування пені, а отже міг передбачити негативні наслідки для себе та міг вжити заходи для уникнення таких. 
При цьому у даній справі колегія суддів зауважує, що розстрочення виконання судового рішення про стягнення податкового боргу приймалось судом за заявою платника податків, який усвідомлював, що ним було допущено податкове правопорушення у вигляді несвоєчасної сплати самостійно узгоджених податкових зобов'язань. Тобто позивач був обізнаний, що несплата податкових зобов'язань заподіює шкоду суспільним інтересам у вигляді несвоєчасного надходження до Бюджету узгоджених сум податкових зобов'язань, і така шкода є наслідком протиправної бездіяльності саме позивача, а отже втручання держави шляхом нарахування пені на такі суми податкового боргу є правомірним та передбачуваним для позивача, з огляду на встановлену відповідальність за несвоєчасне перерахування податкових зобов'язань, та не є надмірним з огляду на визначеність розміру такої відповідальності та правовідносин що склались.
Слід зазначити, що сам позивач вважає правомірним нарахування пені за інший період (з 31.07.2015 по 24.12.2015) несвоєчасної сплати самостійно узгодженого грошового зобов'язання. Пеня за вказаний період була нарахована контролюючим органом на підставі та у розмірах визначених ст.129 Податкового кодексу України. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що прийняття судового рішення, яким визначено згідно процесуального закону порядок виконання судового рішення щодо стягнення податкового боргу, жодним чином не впливає на звільнення платника податків від відповідальності у вигляді пені, нарахування якої передбачено ст. 129 Податкового кодексу України, за несвоєчасну сплату сум грошових зобов'язань, а отже доводи контролюючого органу наведені в касаційній скарзі є обґрунтованими.
Відповідно до п. 3 частини першої ст. 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша ст. 351 Кодексу адміністративного судочинства України). Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя ст. 351 Кодексу адміністративного судочинства України).
З огляду на зазначене, враховуючи статті 32, 100, 129 Податкового кодексу України колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суд першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного визнання протиправними дій контролюючих органів з нарахування пені в розмірі 5  834  749,65 грн, зобов'язання скасувати пеню у вказаному розмірі та виключити таку суму пені з інтегрованої картки платника податків ПАТ "Донбасенерго", яка (пеня) була нарахована контролюючими органами у відповідності до норм податкового законодавства, а тому касаційна скарга Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359, пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у справі №805/4622/16-а задовольнити.
Скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у справі №805/4622/16-а та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер
І.А. Гончарова 
 Р.Ф. Ханова ,
Судді Верховного Суду