Постанова
Іменем України 
29 березня 2018 року
м. Київ
справа № 405/2468/14-к
провадження № 51-203 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 квітня 2017 року у кримінальному провадженні № 12013120020000457 за обвинуваченням 
 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                      м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від       26 січня 2009 року за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 289, ст. 353, ч. 3 ст. 358 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, звільненого 02 червня 2010 року умовно-достроково на 1 рік 2 місяці 14 днів,
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 121 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2016 року   ОСОБА_7 засуджено за:
- ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_7 зараховано час його попереднього ув`язнення з 27 грудня 2013 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.; на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.
 
Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.
 
За вироком суду встановлено, що 12 червня 2013 року приблизно о 21.10 год. ОСОБА_7 разом з іншою особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, перебували на АДРЕСА_2 , де гуляли ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_9 . Діючи за попередньою домовленістю, ОСОБА_7 разом із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, впритул наблизились до потерпілих та умисно, цілеспрямовано, застосовуючи предмети, призначені для нанесення тілесних ушкоджень, без пояснень раптово нанесли кілька ударів ОСОБА_8 у різні частини тіла, чим своїми сукупними діями спричинили останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
В цей час ОСОБА_9 , намагаючись захистити свого чоловіка від ударів, почала закривати голову останнього своїми руками, а ОСОБА_7 разом з іншою особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, продовжуючи реалізацію свого умислу на спричинення тілесних ушкоджень, умисно нанесли ОСОБА_9 не менше семи ударів по рукам, чим спричинили останній середньої тяжкості тілесні ушкодження. Після цього ОСОБА_7 та інша особа з місця скоєння злочину зникли, залишивши потерпілих на місці події.
Крім того, 21 серпня 2013 року приблизно о 18.30 год. ОСОБА_7 разом з іншою особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, та двома невстановленими слідством особами перебували біля гаражного кооперативу «Геолог» у с. Гірниче              м. Кіровограду, де у них виник умисел на нанесення тілесних ушкоджень    ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 разом із зазначеними особами наблизились до потерпілого та умисно й цілеспрямовано, за попередньою змовою між собою, за допомогою металевих предметів нанесли ОСОБА_8 численні удари по голові та тулубу, чим своїми сукупними діями спричинили останньому тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя у момент заподіяння.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції на підставах істотного порушення судами вимог кримінального процесуального закону. Захисник зазначає, що: під час досудового розслідування було порушено ст. 228 КПК України при пред`явленні ОСОБА_7 для упізнання потерпілій, саме упізнання проводилося за відсутності захисника, що є порушенням права обвинуваченого на захист; усупереч ст. 165 КПК України не були виконані ухвали слідчого судді та суду про тимчасовий доступ до речей і документів; матеріали кримінального провадження сфальсифіковано, оскільки з них зникли речові докази; суд не взяв до уваги показань свідків щодо невинуватості ОСОБА_7 та докази того, що останній у зазначений у вироку час перебував в іншому місці; в суді не встановлено мотиву та мети злочину, а також відсутні докази попередньої змови.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги.
 
Мотиви суду
 
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 ґрунтуються на ретельно досліджених у судовому засіданні доказах, яким місцевий суд дав оцінку відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
 
Зокрема, суд взяв до уваги показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 щодо конкретних обставин спричинення їм тілесних ушкоджень, свідка ОСОБА_10 , який підтвердив показання потерпілих за епізодом від 12 червня 2013 року, свідка ОСОБА_11 , який був очевидцем події 21 серпня 2013 року та підтвердив обставини, викладені потерпілим ОСОБА_8 . Ці показання є послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами, а саме: висновками експертиз щодо ступеня тяжкості, локалізації та механізму заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень; протоколами огляду місця події; протоколом пред`явлення потерпілому ОСОБА_8 особи для впізнання за фотознімками, в ході якого потерпілий упізнав ОСОБА_7 як особу, що разом з іншими особами спричинила йому тілесні ушкодження; протоколом пред`явлення свідкам ОСОБА_11 та ОСОБА_10 особи для впізнання за фотознімками; протоколом проведення слідчого експерименту з потерпілим та іншими доказами, яким суд дав відповідну оцінку та обґрунтовано поклав в основу вироку.
 
Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 12 червня 2013 року знаходився у             м. Кривому Розі та не міг спричинити потерпілим тілесних ушкоджень були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій і визнані безпідставними, про що в судових рішеннях наведено докладні мотиви, з якими погоджується суд касаційної інстанції. Органом досудового слідства та судом було здійснено всі передбачені законом заходи для перевірки цієї версії сторони захисту
 
Суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , оскільки ці свідки не вказували на те, що бачили ОСОБА_7 цього дня на робочому місці, а лише посилалися на беззаперечність такого факту, виходячи із зафіксованих у документах даних, які місцевий суд визнав непереконливими, навівши у вироку обґрунтовані мотиви свого рішення. 
 
Так само критично судом були оцінені показання свідка ОСОБА_17 щодо обставин події  21 серпня 2013 року, оскільки вони суперечать усім іншим доказам у справі, визнаним допустимими, крім того, свідок ОСОБА_11 стверджував, що на місці події ніякої жінки не було.
 
Твердження захисника у касаційній скарзі про те, що судами не було встановлено мотив і мету злочину, а також не доведено наявності у діях ОСОБА_7 попередньої змови з іншими особами не ґрунтуються на матеріалах провадження.
 
У судовому засіданні суду першої інстанції було здійснено усі передбачені процесуальним законом заходи для встановлення всіх суб`єктивних та об`єктивних ознак складу злочинів, що мають значення для кваліфікації дій винного, зокрема, шляхом допиту потерпілих та свідків. Наявність попередньої змови між ОСОБА_7 та іншими особами на заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень підтверджується спільними узгодженими діями нападників, які слідкували за потерпілим ОСОБА_8 , злагоджено та мовчки почали завдавати ударів заздалегідь приготовленими предметами і разом припинили свої дії та поїхали з місця вчинення злочину, а за другим епізодом факт попередньої змови, крім наведеного, підтверджується ще й узгодженістю дій нападників по імітуванню ДТП.
 
За встановлених судом фактичних обставин справи дії ОСОБА_7 кваліфіковано вірно.
 
Посилання захисника на те, що місцевий суд у вироку послався на недопустимі докази – протокол пред`явлення ОСОБА_7 для впізнання потерпілій ОСОБА_9 , яке було проведено з істотним порушенням ст. 228, 46 КПК України, та протокол упізнання його за фотознімками свідком ОСОБА_18 , є безпідставними, оскільки з вироку вбачається, що зазначені докази судом першої інстанції були визнані недопустимими і виключені із доказової бази.
 
Суд відповідно до ст. 94 КПК України оцінює докази, які були зібрані сторонами кримінального провадження відповідно до вимог процесуального закону та надані ними до суду, а тому твердження, викладені у касаційній скарзі захисника, про фальсифікацію матеріалів справи внаслідок зникнення із неї речових доказів – кепки, протоколу її вилучення та медичної картки потерпілої ОСОБА_9 не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки зазначені речі та документи не були визнані доказами в матеріалах цього кримінального провадження.
 
Що стосується невиконання ухвал слідчого судді  про тимчасовий доступ до речей і документів (інформації, яка знаходиться в операторів мобільного зв`язку стосовно користувачів мобільних телефонів, їх з`єднання та прив`язки до базових станцій), ці ухвали не були виконані у зв`язку з відсутністю технічних можливостей надати зазначену інформацію за вказаний в ухвалах період часу, про що в матеріалах справи є відповідний лист (т. 3 а. 132).
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би відповідно до     ст. 412 КПК України були безумовними підставами для скасування судових рішень захисником у скарзі не наведено та касаційним судом не встановлено. 
 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника й аналогічні доводам у його касаційній скарзі, визнав їх безпідставними, про що в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК України наведено докладні мотиви прийнятого рішення.
 
Покарання засудженому призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України, воно є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення нових злочинів.
 
У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII Суд вважає, що  касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а судові рішення слід залишити без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
 
Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника       ОСОБА_6 - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                                    ОСОБА_19