Постанова
Іменем України
 
21 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 266/2084/16-ц
 
провадження № 61-177 св 17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В.С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., 
Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
представник відповідача - ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 жовтня 2017 року, ухваленого у складі судді Сараєва І. А., та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2017 року, постановлену у складі суддів: Попової С. А., Гаврилової Г. Л., Ткаченко Т. Б.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки, укладені між ним та закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - 
ПАТ КБ «Приватбанк»).
 
Позовна заява мотивована тим, що 17 червня 2005 року між ним та 
ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 18 880 доларів США на термін 240 місяців до 16 червня 2025 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0, 92 % на місяць на суму залишку за кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту, плюс сума, розрахована відповідно з пунктом 3.10 цього договору. 29 червня 2005 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 46,9 кв.м.
 
Позивач указував на невідповідність умов кредитного договору вимогам чинного законодавства щодо здійснення розрахунку в іноземній валюті, відсутність у відповідача ліцензії на здійснення ним валютних операцій, що є порушенням його прав, як позичальника, у розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» не надав йому у письмовій формі інформацію про кредитні умови, сукупну вартість кредиту та валютні ризики, а також на відсутність у нього графіку платежів, позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір на підставі положень частини першої статті 229 та частини першої статті 230 ЦК України. Позивач також просив визнати недійсним укладений на виконання зобов'язань по кредитному договору та похідний від нього договір іпотеки.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 жовтня 2017 року ОСОБА_4 у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що аналіз наданих відповідачем доказів свідчить про відсутність у ПАТ КБ «Приватбанк» на момент укладення кредитного договору банківської ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті. Необхідності складання графіку погашення заборгованості окремим документом судом не вбачається, оскільки положенням кредитного договору чітко визначені дати і щомісячні суми до сплати. Суд вважає вимоги позивача про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтями 227, 229, 230 ЦК України необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Сторонами при підписанні договору споживчого кредиту було досягнуто згоди з усіх його істотних умов, додаткових вимог щодо умов спірного договору позивачем на момент укладення спірного договору заявлено не було, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав і для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2017 року рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 13 жовтня 2017 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно та відсутні правові підстави для визнання недійсними договору іпотеки та укладеного на його забезпечення іпотечного договору.
 
У касаційній скарзі, поданій 11 грудня 2017 року, ОСОБА_4 просить рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем не було належним чином спростовано жодний із доводів його позовної заяви, у зв'язку із чим не можна погодитись із висновками судів попередніх інстанцій про правомірність дій ПАТ КБ «Приватбанк» при укладенні спірного кредитного договору.
 
Заявник вказує на невідповідність вимогам матеріального права висновку апеляційного суду щодо безпідставності посилань позивача на порушення відповідачем положень законодавства у зв'язку із ненаданням йому усієї необхідної інформації, яка стосувалась умов кредитного договору.
 
Згідно із доводами касаційної скарги, судами не враховано, що на момент укладення кредитного договору позивач не був повідомлений про сукупну вартість кредиту та про розрахунок реальної відсоткової ставки за кредитом, що, на його думку, вказує на порушення відповідачем норм Закону України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_4 зауважує, що сукупна вартість кредиту залежить від графіку платежів, якого від відповідача він не отримував.
 
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи не було подано.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Касаційна скаргаОСОБА_4 не підлягає задоволенню.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами встановлено, що 17 червня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 та було укладено кредитний договір № MRH0GK04000016, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 18 880 доларів США на термін 240 місяців до 16 червня 2025 року зі сплатою за користування кредитними коштами 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та щомісячної комісії в розмірі суми 0,18% від суми наданого кредиту. У забезпечення виконання зобов'язань позичальника 29 червня 2005року укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із відсутності підстав, передбачених статтями 227, 229, 230 ЦПК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання недійсним кредитного договору.
 
Колегія суддів погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанції виходячи з наступного.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).
 
Статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» визначено, що коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.
 
Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.
 
Відповідно до частини п'ятої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передумовою виникнення у банку права на здійснення операцій, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої цієї статті (операції з валютними цінностями) є отримання ним дозволу, порядок надання якого встановлений Національним банком України.
 
Так, пунктом 5.3 Глави 5 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275 (чинного на момент укладення спірного кредитного договору), письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року за № 15-93. Генеральні ліцензії (згідно із положенням частини другої статті 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» в редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) видаються комерційним банкам та іншим кредитно-фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.
 
Суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дослідили надані відповідачем докази, які наявні у матеріалах справи, у тому числі: ліцензію № 22 від 4 грудня 2001 року, дозвіл № 22-2 від 29 липня 2003 року та додаток до вказаного дозволу - перелік операцій, які має право здійснювати ЗАТ «Приватбанк», та дійшли обґрунтованого висновку про наявність у відповідача права здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснення кредитування в іноземній валюті.
 
Відповідно до положень статей 229 та 230 ЦК України, якими ОСОБА_4 обґрунтовував свої позовні вимоги, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
 
Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
 
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Судами встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення - іпотечним договором. Умовами договору визначено права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін за порушення зобов'язань за договором та інші умови.
 
Обґрунтовуючи відсутність підстав для застосування положень статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якими також мотивовано позов, суди дійшли вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, та періодичність платежів.
 
Судами враховано, що станом на дату укладення кредитного договору законодавцем не було встановлено вимоги про те, що детальний розпис сукупної вартості кредиту повинен бути викладений як окремий документ. Натомість, пунктом 1.1 кредитного договору визначено фіксовану суму до щомісячної сплати - 196, 06 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту, процентам та комісії. Вказаний щомісячний платіж має бути здійснений з 20 по 24 кожного місяця.
 
Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги стосовно залишення судами поза увагою тієї обставини, що на момент укладення спірного кредитного договору в ОСОБА_4 була відсутня інформація щодо сукупної вартості кредиту, розрахунку реальної відсоткової ставки за кредитом та графіку платежів, що, на переконання позивача, є порушенням відповідачем норм Закону України «Про захист прав споживачів» та статей 229, 230 ЦПК України.
 
За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відповідність умов спірного кредитного договору приписам законодавства та про відсутність правових підстав для визнання такого договору недійсним.
 
Колегія суддів погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що за відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, відсутні також і підстави для визнання недійсним договору іпотеки, укладеного на виконання зобов'язань за кредитним договором.
 
При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                В. С. Висоцька
 
В.В. Пророк
 
І.М. Фаловська