Постанова
Іменем України 
27 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 203/378/17
провадження № 51-507км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                   ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за           № 12017040030000045, за обвинуваченням  
 
ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості, 
 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня       2017 року затверджено угоду про примирення від 30 січня 2017 року між потерпілим ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та засуджено ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК до штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.  
Зазначеним вироком установлено, що 07 січня 2017 року приблизно о 05:00 ОСОБА_6 біля будинку № 4 по вул. Курчатова м. Дніпра таємно викрав  у потерпілого ОСОБА_7 мобільний телефон із сім-картою та картою пам`яті, заподіявши останньому матеріальної шкоди на суму 431 грн. 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області на зазначений вирок щодо ОСОБА_6 .   
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду як незаконної та необґрунтованої, постановленої з істотним порушенням кримінального процесуального закону, та про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що місцевий суд, порушуючи вимоги ст. 53 КК, визначив ОСОБА_6 розмір штрафу у твердій грошовій сумі, а не в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, що також не відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2015 року № 5-154 кс15. Крім того, суд першої інстанції під час судового провадження не виконав вимог        ч. 7 ст. 474 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК),            а, затвердивши угоду про примирення, ухвалив вирок, який не відповідає вимогам ч. 3 ст. 475 КПК. Суд апеляційної інстанції на зазначені порушення уваги не звернув, безпідставно відмовив у відкритті апеляційного провадження, а тому ухвала не відповідає вимогам закону.  
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор вважав касаційну скаргу обґрунтованою і просив її задовольнити.

Мотиви Суду
 
Перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.
 
Кримінальним процесуальним законом визначено суттєві особливості розгляду кримінальних проваджень на підставі угод (диференціація процесуальної форми). Главою 35 КПК передбачено умови, за яких може бути укладено угоду про примирення або угоду про визнання винуватості, вимоги до змісту угоди, порядок судового провадження на підставі угоди. Відповідно, кримінальним процесуальним законом передбачено також особливості апеляційного оскарження вироку на підставі угоди. 
 
Згідно з вимогами п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскаржено в апеляційному порядку прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з          ч. 3 ст. 469 цього Кодексу угоду не може бути укладено. 
 
Відповідно до ч. 3 ст. 469 КПК угоду про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладено у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Крім того, як зазначено в п. 19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 №13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», приймаючи рішення щодо затвердження укладеної між сторонами кримінального провадження угоди, суд має враховувати, що у кримінальних правопорушеннях, де основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси (зокрема немайнові), а спричинена конкретним фізичним чи юридичним особам шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт, укладення угоди про примирення не допускається.
 
Згідно з матеріалами провадження ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочину середньої тяжкості, безпосереднім об`єктом посягання якого були виключно майнові інтереси потерпілого ОСОБА_7 , а тому перешкод до укладання угоди про примирення між обвинуваченим і потерпілим за вказаними вище підставами не було.
 
Як видно зі змісту апеляційної скарги прокурора на вирок суду першої інстанції про затвердження угоди, помилкою у застосуванні закону про кримінальну відповідальність, яку допустив суд при ухваленні вироку,  є призначення  ОСОБА_6 штрафу тільки у твердій грошовій сумі, без зазначення відповідно до вимог ст.53 КК розміру штрафу в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян. 
 
З тексту угоди від 30 січня 2017 року між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_6 вбачається, що сторони погодилися на призначення покарання ОСОБА_6 за ч.1 ст.185 КК у вигляді штрафу в розмірі 1000 гривень. Угода не містить зазначення розміру штрафу в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян(а.с.6).  Згідно з п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 №13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» якщо в угоді наявні недоліки, які за своїм змістом не є суттєвими, зокрема угода вміщує суперечності, неточності, що обумовлено переважно правовою необізнаністю сторін, з огляду на заборону, передбачену ч. 8 ст. 474 КПК, щодо повторного звернення з угодою в одному кримінальному провадженні правильним видається надання судом можливості сторонам уточнення укладеної угоди, внесення відповідних змін до її змісту. При цьому такі зміни мають бути погоджені між сторонами, відображені в журналі судового засідання, технічному записі та судовому рішенні. З журналу судового засідання від 18.04.2017 вбачається, що прокурор не заявив суду, що угода містить недоліки, і просив її затвердити (а.с.26). Таким чином, угоду було погоджено стороною обвинувачення.
 
Суд звертає увагу на те, що заступник прокурора Дніпропетровської області  в апеляційній скарзі не просить скасувати вирок у частині  затвердження угоди, а просить змінити його в частині призначення покарання: призначити узгоджену сторонами міру покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, що становить 850 гривень. Така позиція дає Суду підстави для висновку, що незазначення в угоді розміру штрафу в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян прокурор не вважає обставиною, що унеможливлює її затвердження, а тому просить вирок у решті частини, а значить і в частині  затвердження угоди, залишити без змін (а.с.30).
 
Частиною 4 ст. 399 КПК передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржено виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.
 
Таким чином, з огляду на те, що прокурор оскаржив вирок місцевого суду на підставі угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим з підстав, з яких його не може бути оскаржено згідно з положеннями ст. 394 КПК, суддя-доповідач суду апеляційної інстанції обґрунтовано і в порядку, визначеному 
ч. 4 ст. 399 КПК, відмовив прокурору у відкритті апеляційного провадження, належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу. Тому ухвала судді апеляційного суду відповідає вимогам ст. 370 КПК, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
 
Що стосується доводів прокурора, наведених у касаційній скарзі, щодо незаконності вироку місцевого суду, то вони не можуть бути визнані прийнятними.
 
Так, відповідно до ч. 3 ст. 424 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди може бути оскаржено в касаційному порядку з  підстав, передбачених
п. 3 ч. 3 ст. 424 КПК, після його перегляду в апеляційному порядку.
 
Оскільки вирок місцевого суду в апеляційному порядку не переглядався, то,  виходячи з вимог ст. 424 КПК, зазначене судове рішення не може бути предметом перегляду суду касаційної інстанції. 
 
Керуючись п. 4 параграфу 3 «Перехідні положення» розділу 4  Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
 
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від  26 травня
2017 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області  – без задоволення. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                    ОСОБА_3