ПОСТАНОВА
Іменем України

02 квітня 2018 року 
Київ
справа №489/3457/16-а
адміністративне провадження №К/9901/33854/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів: Бевзенка  В.М.,  Данилевич Н.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08.09.2016 у складі судді Тихонової Н.С. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016 у складі колегії суддів: Запорожана Д.В. (головуючого), Романішина В.Л., Шляхтицького О.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до головного лікаря Обласної офтальмологічної лікарні Миколаївської області Назарука Юрія Павловича про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до головного лікаря Обласної офтальмологічної лікарні Назарука Юрія Павловича про зобов'язання вчинити певні дії, а саме - надати йому адреси та телефони пацієнтів, які разом з ним отримали ін'єкції препарату «Айлія». 
Постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08.09.2016, яку залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016, в задоволенні позовних вимог  відмовлено.       
Позивач оскаржив в касаційному порядку рішення судів попередніх інстанцій, просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Аргументи на підтвердження вимог полягають у тому, що судами не враховано доводи та докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог.
Відповідач заперечень чи відзиву на касаційну скаргу не подав. Учасники справи не заявляли клопотань про розгляд касаційної скарги за їх участю.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, суд приходить до висновку, що ухвалу апеляційного суду необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
Судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 з 13.10.2014 по 22.10.2014 перебував у лікарні на стаціонарному відділенні у зв'язку із хворобою очей. Під час проведення обстеження, у позивача виявлено компенсацію внутрішньоочного тиску, в зв'язку з чим пацієнту було проведено курс судинної і проти ішемічної терапії глаукоми і вікової макулапії. 28.10.2014 проведено амбулаторне обстеження позивача, за результатами якого підтверджено наявність у позивача вікової макулопатї з кістозним набряком сітківки на лівому оці. Лікуючим лікарем-офтальмологом було запропоновано позивачу лікування кістозного набряку сітківки на лівому оці за допомогою препарату «Айлія». Позивача було повідомлено про те, що в зв'язку з високою вартістю препарату одна ампула використана 3-4 хворими, залежно від сформованої групи. 18.12.2014 позивачу було здійснено інтравітреальне введення в ліве око  лікарського засобу «Айлія». Того ж дня аналогічну процедуру з введення вказаного препарату було здійснено ще двом хворим, що відображено в операційному журналі. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що після введення йому препарату «Айлія» в офтальмологічній лікарні Миколаївської області стан його ока значно погіршився, він майже втратив зір. Тобто ніяких покращень, обіцяних лікарем, позивач не відчув. У зв'язку з цим він звернувся до лікарні для отримання інформації про двох інших пацієнтів, яким також було зроблено ін'єкцію лікарського засобу «Айлія», однак йому було відмовлено.                               Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що головному лікарю, як посадовій особі Обласної офтальмологічної лікарні, стала відома інформація про інших осіб у зв'язку з виконанням службових обов'язків, тому він позбавлений права її розголошувати та повідомляти третім особам.                                                                                                                           Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. 
Однак, такі висновки судів не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу (в редакції, яка діяла до 15.12.2017), юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
Тобто, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом позову ОСОБА_2 є зобов'язання головного лікаря Обласної офтальмологічної лікарні Миколаївської області Назарука Ю.П. надати інформацію, а саме - адреси та телефони пацієнтів, які разом з позивачем отримали ін'єкції препарату "Айлія".  
Статтею 286 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстежені. Фізична особа зобов'язана утримуватись від поширення інформації, яка стала їй відома у зв'язку з виконанням службових обов'язків або з інших джерел.
Статтею 286 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстежені. Фізична особа зобов'язана утримуватись від поширення інформації, яка стала їй відома у зв'язку з виконанням службових обов'язків або з інших джерел.
Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.
Тобто, на переконання колегії суддів, у спірних правовідносинах ОСОБА_2 звернувся до суду для захисту своїх особистих немайнових прав, що виникли з цивільних відносин, відтак позовна заява не містить ознак публічно-правового спору та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спірні правовідносини повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства.       
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <...> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <...>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність ознак публічно-правового спору у спірних правовідносинах, що виключає можливість його розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Частиною 1 статті 238 КАС України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Згідно з частиною 1 статті 354 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 356, 359 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Постанову Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08.09.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016  - скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до головного лікаря Обласної офтальмологічної лікарні Миколаївської області Назарука Юрія Павловича про зобов'язання вчинити певні дії - закрити. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

...........................
...........................
...........................

В.М. Шарапа
В.М. Бевзенко 
 Н.А. Данилевич ,
Судді Верховного Суду