Постанова 
Іменем  України
 
18 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 337/2807/15-ц
 
провадження № 61-12354св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В.В.,                          Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідач - ОСОБА_5,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 07 липня 2015 року у складі судді                      Кучерук І. Г. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 29 червня 2016 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Онищенка Е. А.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», Банк) звернувся з позовом до ОСОБА_5 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до кредитного договору                  № 014/17-44/660-37 від 13 березня 2006 року акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», надав ОСОБА_5 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 25 000,00 дол. США, строком до 12 березня 2021 року, зі сплатою 12,5 % річних, а позичальник зобов'язувався належним чином використовувати та щомісячно повертати Банку кредитні кошти згідно з графіком погашення, щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитом, сплачувати комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, а також виконувати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором. За порушення умов кредитного договору, передбачена сплата пені в розмірі 0,1% за кожен день прострочки.
Проте відповідач взяті на себе зобов'язання за цим договором не виконує, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед Банком.
На підставі викладеного ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило стягнути з ОСОБА_5 на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 12 487,99 дол. США, з яких: 11 057,85 дол. США (259 225,03 грн) - заборгованість за кредитом, 986,05 дол. США (23 115,60 грн) - заборгованість по сплаті відсотків, 444,09 дол. США (10 410,64 грн) - пеня за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків, а також судовий збір сумі 2 927,51 грн.
Заочним рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 07 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 червня 2016 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/17-44/660-37 від 13 березня 2006 року у розмірі 12 487,99 дол. США, що еквівалентно 292 751,27 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 11 057,85 дол. США, що еквівалентно                259 225,03 грн; заборгованість по сплаті відсотків 986,05 дол. США, що еквівалентно 23 115, 60 грн; пеня за невчасну сплату кредиту та відсотків 444,09 дол. США, що еквівалентно 10 410,64 грн. 
Вирішено питання судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, що надало право кредитору достроково стягнути утворені заборгованість за кредитом, відсотки та штрафні санкції.
У липні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Посилався на те, що суд першої інстанції провів заочний розгляд справи за відсутності передбачених статтею 224 ЦК України 2004 року підстав для цього, оскільки позивач не був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання, а матеріали справи не містять доказів, що б підтверджували факт роз'яснення позивачу порядку і наслідків проведення заочного розгляду.
Зазначав, що відповідно до частини першої статті 225 ЦПК України 2004 року про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу, однак в матеріалах справи така ухвала відсутня.
Касаційна скарга мотивована також тим, що в матеріалах справи відсутні докази вручення Банком боржнику вимог про дострокове погашення всієї суми заборгованості, як того вимагає пункт 6.5 кредитного договору, що свідчить про відсутність у позивача права вимагати дострокового повернення кредитних коштів.
При цьому відповідач стверджував, що в матеріалах справи відсутній графік погашення кредиту, який є додатком № 1 до кредитного договору, що унеможливило перевірку судом правильності нарахування та оплати заборгованості за кредитом. Зазначав, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не підтверджений будь-якими доказами (меморіальними ордерами, чеками, квитанціями), а також не містить розрахунку за період з 2012 по 2013 роки; відсутні докази відповідності зазначеного в цьому розрахунку курсу гривні щодо долара США, по якому була здійснена конвертація валюти.
Крім того, касаційна скарга обґрунтована тим, що спір між сторонами виник з приводу споживчого кредитування, а тому суд незалежно від наявності чи відсутності відповідної заяви повинен був застосувати позовну давність до позовних вимог про стягнення пені на підставі пункту 1 частини другої         статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки Банк звернувся з позовом                27 травня 2015 року, а перше нарахування пені відбулося 15 квітня 2014 року.
Зазначено, що суд апеляційної інстанції на викладені доводи уваги не звернув.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
27 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Верховний Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Судами встановлено, що 13 березня 2006 року акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № 014/17-44/660-37.
Згідно умов договору Банк (кредитор) надає ОСОБА_5 (позичальнику) кредит на споживчі цілі у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом                   25 000,00 дол. США на 180 місяців (з 13 березня 2006 року по 12 березня      2021 року) з процентною ставкою за користування кредитом 12,5 %.
Пунктом 1.3 договору передбачено, що повернення кредиту здійснюється щомісячно згідно графіка погашення кредиту. 
У пункті 6.5 договору зазначено, що кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції у випадках невиконання позичальником умов цього договору.
Згідно з пунктом 9.1 договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1% суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором 02 грудня 2014 року Банк направив йому вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, в якій вимагав від боржника протягом не більш ніж 60 днів з дати цієї вимоги здійснити дострокове погашення кредиту в повному обсязі: 11 120,65 дол. США заборгованості по кредиту, 632,53 дол. США заборгованості за процентами, розраховану пеню.
Зазначену вимогу Банку ОСОБА_5 не виконав, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на дату звернення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з позовом становила 12 487,99 дол. США, з яких: 11 057,85 дол. США (259 225,03 грн) - заборгованість за кредитом, 986,05 дол. США (23 115,60 грн) - заборгованість по сплаті відсотків, 444,09 дол. США (10 410,64 грн) - пеня за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
У частині другій статті 1050 ЦК України зазначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.
Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір по суті, врахували положення зазначених норм Закону, умови укладеного між сторонами кредитного договору та дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконував.
При цьому Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності до вимог Банку про стягнення пені, з огляду на таке.
Як уже зазначалося, ОСОБА_5 в касаційній скарзі стверджував, що перше нарахування пені відбулося 15 квітня 2014 року, а Банк звернувся з позовом, в якому серед іншого просив стягнути пеню за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків, 27 травня 2015 року, тобто після спливу спеціальної позовної давності, встановленої пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України. Відповідач зазначав, що суд першої інстанції повинен був застосувати наслідки спливу позовної давності до цих вимог незалежно від наявності заяви сторони у спорі, оскільки спір між сторонами виник з приводу споживчого кредитування.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття   257 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Разом із тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синоніми: «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності щодо стягнення пені, дає підстави для висновку, що за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.
Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання певного виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.
Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.
Такий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не звертався до суду із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог в частині стягнення пені.
Не заслуговують на увагу також доводи касаційної скарги про відсутність в матеріалах справи розрахунків заборгованості за період 2012-2013 роки, оскільки вказані розрахунки в матеріалах справи наявні.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Заочне рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 07 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 29 червня    2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька 
 
Судді                                                                                                 А. О. Лесько 
 
С. Ю. Мартєв 
 
В. В. Пророк
 
С. П.Штелик