Постанова
іменем України
28 лютого 2018 року 
м. Київ
справа № 357/16932/15 ц
провадження № 61-1905 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого -      Стрільчука В. А.,
суддів:                      Кузнєцова В. О.,
                                    Олійник А.С. (суддя-доповідач),
                                    Ступак О.В.,
Усика Г. І.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2016 року у складі судді Рябченко Л. А. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року у складі суддів: Сліпченка О. І., Дмитрієвої Л. Д., Олійника В. І.
 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2015 року ОСОБА_4звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»)про стягнення відсотків за користування депозитом, інфляційних нарахувань, пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань та три проценти річних.
Позов мотивовано тим, що 2 листопада 2009 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий для своїх» в розмірі 138 000 грн, строк дії договору до 31 січня 2010 року, процентна ставка 24, 5 % річних.
18 січня 2010 року працівник банку ОСОБА_5 заволоділа вкладом, підробивши заяву на видачу готівки.
1 березня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий для своїх» в розмірі 10 680 доларів США, строк дії договору до 26 листопада 2010 року, процентна ставка -13, 75% річних.
8 листопада 2010 року працівник банку ОСОБА_5 заволоділа вкладом, підробивши заяву на видачу готівки.
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду від 10 листопада 2014 року працівника банку ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочинів, передбачених частинами третьою, четвертою, п'ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України (заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем та службове підроблення). Цивільний позов ОСОБА_4 про відшкодування шкоди задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 кошти за двома договорами банківських вкладів у сумі 373 929 грн, в іншій частині позову відмовлено.
Вимоги про стягнення відсотків за користування депозитними коштами, інфляційних нарахувань, пені та три проценти річних, позивач у цивільному позові у порядку розгляду кримінальної справи не заявляла.
У позовній заяві ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача, на підставі депозитних договорів від 2 листопада 2009 року та 1 березня 2010 року, відсотки за користування депозитом у сумі 389 372 грн 92 коп., інфляційні втрати в розмірі 348 881 грн 55 коп., пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у розмірі 4 698 грн 66 коп. та три проценти річних у розмірі 63 028 грн 89 коп., що в сумі становить 805 982 грн. 03 коп.
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року, у позові відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 про відшкодування збитків, завданих злочином, заявлені до відповідача ПАТ «Дельта Банк» не підлягають задоволенню, оскільки списання коштів з рахунків клієнта здійснювалося на підставі підроблених заяв особи, яку визнано винною у вчиненні злочину, тому неможливо застосовувати норми закону щодо стягнення відсотків за користування депозитом, пені, інфляційних нарахувань та три проценти річних, які підлягають стягненню за умови прострочення банком виконання грошових зобов'язань. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що спір виник не з приводу виконання банком договірних зобов'язань, а з приводу заподіяння шкоди майну позивача злочином. Порядок відшкодування шкоди завданих неправомірними діями, регулюється нормами глави 82 ЦК України. 
31 березня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційну скаргу ОСОБА_4 мотивовано тим, що договори банківських вкладів від 2 листопада 2009 року та 1 березня 2010 року були зареєстровані в базі даних банку, а тому з банку підлягають стягненню відсотки за користування коштами банківських вкладів, інфляційні нарахування, пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань та три проценти річних. За змістом частини першої статті 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Під час розгляду кримінальної справи встановлено вину не тільки ОСОБА_5, а й ПАТ «Дельта Банк», який допустив розкрадання коштів, тому суд, задовольняючи частково цивільний позов у кримінальному провадженні, присудив стягнути з банку завдані збитки, завдані злочином.
Відповідач вважає, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права, суди неповно з'ясували всі обставини справи, що є безумовною підставою для їх скасування.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Судом встановлено, що 2 листопада 2009 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий для своїх» на суму 138 000 грн, строк дії договору до 31 січня 2010 року, процентна ставка 24, 5 % річних.
18 січня 2010 року працівник банку ОСОБА_5 заволоділа вкладом, підробивши заяву на видачу готівки.
1 березня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий для своїх» на суму 10 680 доларів США, строк дії договору до 26 листопада 2010 року, процентна ставка -13, 75% річних.
8 листопада 2010 року ОСОБА_5 заволоділа вкладом, підробивши заяву на видачу готівки.
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду від 10 листопада 2014 року, який набрав законної сили 23 червня 2015 року, ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочинів, передбачених частинами третьою, четвертою, п'ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України (заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем та службове підроблення). Цивільний позов ОСОБА_4 про відшкодування шкоди задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 кошти за двома договорами банківських вкладів у сумі 373 929 грн, в іншій частині позову відмовлено.
Вимоги про стягнення відсотків за користування депозитними коштами,  інфляційних нарахувань, пені та три проценти річних, позивач у цивільному позові у порядку розгляду кримінальної справи не заявляла.
Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4. Положення, пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з'являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов'язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі Zolotas проти Греції (№ 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (справа Nejdet Sahin I Perihan Sahin проти Туреччини 2011 рік).
З аналізу вищезазначених правових норм та прецедентної практики Європейського суду з прав людини необхідно дійти висновку, що з моменту укладенням між банком та позивачем спірних договорів банківських вкладів (депозитів) й передачею позивачем до банку грошових коштів, між сторонами виникають договірні правовідносини й, відповідно, грошові зобов'язання, передбачені умовами цих правочинів.
У позовній заяві ОСОБА_4 як на підставу позову посилалася на те, що згідно цивільного позову, який розглядався у кримінальній справі їй було відшкодовано збитки за договорами банківського вкладу № 002-208509-021109, № 2630/40/173606, які були зареєстровані в базі даних банку.
Водночас банк, відкриваючи вклади № 002-208509-021109, № 2630/40/173606, зобов'язався сплачувати проценти та повернути їх після закінчення терміну дії договорів. Оскільки вона не виявила бажання достроково припинити дію договорів, а заяви від її імені підроблені працівником банку, посилаючись на норми статей 525, 625, 1073, 1058, 1061 ЦК України, якими врегульовані договірні правовідносини та відповідальність за невиконання грошових зобов'язань, просила стягнути з банку на її користь проценти за користування депозитними коштами, інфляційні втрати, пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань та три проценти річних.
Відповідно до статті 119 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) у позовній заяві позивач зазначає підстави позову.
Згідно статті 214 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) суд визначає характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги, матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини. 
Ухвалюючи заочне рішення у першому судовому засіданні, суд першої інстанції не взяв до уваги якість змісту позовної заяви, а також те, що з метою ефективного захисту прав ОСОБА_4 суду необхідно було з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим вона обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права вона обрала). 
Отже, підстави позову та зміст позовних вимог потребували уточнення у судовому засіданні.
Зі змісту спірних договорів банківських вкладів (депозитів) вбачається, що сторонами цих правочинів є позивач та ПАТ «Дельта Банк».
В апеляційні скарзі ОСОБА_4 посилалася на те, що судом першої інстанції не було враховано жодний її довід, наслідком незабезпечення банком належного контролю за депозитними коштами є отримані нею збитки, незважаючи на внесення нею коштів за договорами банківського вкладу.
Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, виявив формальний підхід до вирішення спору, належним чином доводи апеляційної скарги не перевірив. 
З огляду на викладене, суди дійшли передчасного висновку, що спірні правовідносини є деліктними, у зв'язку з вчиненням працівником банку злочину, а тому заявлений позов до банку не підлягає задоволенню, не врахувавши, що позивач обґрунтовувала свій позов неналежним виконанням грошових зобов'язань за депозитними договорами, стороною яких є ПАТ «Дельта Банк», вчинення працівником банку злочину не звільняє банк від виконання грошових зобов'язань, передбачених умовами договорів банківських вкладів.
Згідно частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Верховенство права є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт перший частини третьої статті 2 ЦПК України).
Верховенство права та належне здійснення правосуддя є основоположними елементами права на справедливий суд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (справа «Руїз Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року). Конвенція не гарантує захисту теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (справа «Артіко проти Італії» від 13 травня 1980 року). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (справа «Дюлоранс проти Франції» від 21 березня 2000 року; «Донадзе проти Грузії» від 7 березня  2006 року; «Мала проти України» від 3 липня 2014 року; справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року; справа «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).  
Отже, суди не здійснили належне правосуддя, не з'ясували предмет та підстави позову, характер спірних правовідносин та правову норму, яка їх регулює, застосували до спірних правовідносин норми, які регулюють деліктні правовідносини, ухвалені у справі судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.
Загальними вимогами процесуального права закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.
До повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не має підстав ухвалити власне рішення.
Згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду бере до уваги, що справа розглядається в суді з 2015 року, проте із урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених вище мотивів вважає необхідним скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                В. А. Стрільчук 
Судді:                                                                                               В. О. Кузнєцов
                                                                                                            А.С. Олійник 
                                                                                                            О.В. Ступак 
                                                                                                            Г.І. Усик