Постанова
Іменем України
 
13 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 668/6630/15-к
провадження № 51-459 км 17
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
 за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора                                       ОСОБА_5 , 
захисника                                       ОСОБА_6 ,
засудженого                                 ОСОБА_7 , 
потерпілих                                      ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 
 
розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу з доповненням засудженого ОСОБА_7 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2016 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014230000000690, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий народився в с. Преображеніє Лазовського району Приморського краю Російської Федерації, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості; 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 4  ст. 187, ч. 2 ст. 15 пунктів 1, 5, 6, ч. 2 ст. 115, п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1               ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 28 вересня            2016 року ОСОБА_7 засуджено: за ч. 3 ст. 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років; за ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією всього його особистого майна; за ч. 4                ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років із конфіскацією всього його особистого майна; за ч. 2 ст. 15 пунктами 1, 5, 6 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього його особистого майна; за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 1 ст. 263-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього його особистого майна.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні. 
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 26 грудня          2014 року близько 24.00 год, знаходячись біля другого корпусу будинку АДРЕСА_2 , діючи з корисливих мотивів,  підійшов до раніше незнайомого ОСОБА_10 та, погрожуючи застосуванням двоствольного пістолету, який є гладкоствольною вогнепальною зброєю, змусив його сісти до салону свого автомобіля «Опель Антара», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 363 735,59 грн, а сам без згоди власника сів за кермо, тим самим заволодівши вказаним автомобілем. На вказаному автомобілі ОСОБА_7 разом з потерпілим приїхав на пустир поблизу с. Текстильників м. Херсона, де з метою вчинення розбійного нападу за допомогою ОСОБА_10 став утримувати потерпілого у салоні автомобіля до наступного ранку. 
Наступного дня, у період часу з 07.00 год до 10.00 год, ОСОБА_7 , продовжуючи погрожувати ОСОБА_10 застосуванням вогнепальної зброї, змонтував та закріпив на спині потерпілого саморобний вибуховий пристрій. Після чого, приблизно о 10.20 год, діючи з метою вчинення розбою, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_10 прибули на автомобілі потерпілого у район розташування пункту обміну валюти ПАТ «КБ «АКСІОМА», що знаходиться в приміщенні магазину «Мобідом» по вул. Потьомкінська, 40/10 у м. Херсоні, де змусив останнього з вибуховим пристроєм, під загрозою його підриву, увійти до зазначеного вище обмінного пункту, та погрожуючи вибухом, вимагати у касирів грошові кошти. При цьому ОСОБА_7 , перебуваючи на прямому телефонному зв`язку із ОСОБА_10 , почувши, що останньому працівники каси не видають грошові кошти, переслідуючи прямий умисел на вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, небезпечним способом для життя багатьох осіб, з корисливих мотивів, а також умисел на вбивство потерпілого, та діючи з метою приховання інших злочинів, усвідомлюючи, що поряд з потерпілим знаходяться працівники пункту обміну та інші відвідувачі закладу, привів у дію, за допомогою радіозв`язку вибуховий пристрій, який знаходився на тілі ОСОБА_10 . 
У результаті вибуху ОСОБА_10 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній помер. Однак, з причин, що не залежали від волі ОСОБА_7 , касири обмінного пункту ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не постраждали, оскільки були своєчасно евакуйовані.
Після чого, ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину на автомобілі потерпілого, який цього ж дня залишив біля будинку АДРЕСА_3 , де його виявлено 29 грудня 2014 року співробітниками правоохоронних органів. 
Також, ОСОБА_7 , у період  з вересня 2014 року до січня 2015 року, незаконно виготовив саморобним способом вогнепальну зброю, бойові припаси, вибухові речовини та вибухові пристрої, один з яких вибухнув 27 грудня 2014 року на тілі ОСОБА_10 , а інший випадково вибухнув за вищевказаною адресою 03 січня           2015 року. В той же час,  ОСОБА_7 незаконно без передбаченого законом дозволу, придбав бойові припаси, крім того переніс та зберігав вогнепальну зброю, бойові припаси, вибухові речовини, вибухові пристрої за своїм місцем проживання, у АДРЕСА_1 та в приміщенні гаражу № НОМЕР_2 ГК «Таврія», розташованого по вул. Паровозній, а також у схованці в землі біля ставку, що знаходиться між с. Східне та с. Музиківка Білозерського району Херсонської області, котрі в ході досудового слідства були виявлені та вилучені співробітниками правоохоронних органів. 
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2016 року вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 залишено без зміни.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала. 
У касаційній скарзі з доповненням засуджений  ОСОБА_7 , посилаючись на порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворість призначеного покарання, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, а призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі пом`якшити до                     15 років. Заперечує правильність кваліфікації своїх дій за ч. 2 ст. 15 пунктами 1, 5, 6   ч. 2 ст. 115 КК та п. 9 ч. 2 ст. 115 КК, оскільки в нього не було умислу на заподіяння шкоди життю та здоров`ю двох або більше осіб, про що, на його думку, свідчать наслідки, які фактично настали. Стверджує, що не мав наміру вбивати ОСОБА_10 , а за його допомогою лише намагався здобути грошових коштів. Наголошує, що вибуховий пристрій привів в дію випадково, внаслідок душевного хвилювання. Вважає, що судами не в повній мірі враховані такі пом`якшуючі покарання обставини, як: визнання вини та щире каяття, котрі полягають у його добровільному поверненні на територію України з зони проведення АТО і з`явлення із зізнанням до правоохоронних органів, позитивні характеристики, негативне відношення до скоєного злочину та відсутність судимостей. Вказує, що рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 370, 412 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК), оскільки не дослідженими залишилися обставини його затримання на блокпосту при виїзді з м. Донецька, де в подальшому до нього застосовували фізичний та психологічний вплив. 
Позиції інших учасників судового провадження
На касаційну скаргу  ОСОБА_7 надійшло заперечення від потерпілої ОСОБА_9 , в якому вона стверджує про безпідставність викладених у скарзі доводів, у зв`язку з чим просить залишити її без задоволення, а судові рішення ? без зміни.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу засудженого, прокурор ОСОБА_5 та потерпілі           ОСОБА_8 і ОСОБА_9 заперечили проти задоволення касаційної скарги й просили судові рішення залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, визнані судом доведеними, ґрунтуються на сукупності зібраних і належно оцінених доказів та в касаційній скарзі не оскаржено, як і кваліфікація дій за вказаними кримінальними правопорушеннями.
Доводи скарги засудженого ОСОБА_7 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність внаслідок неправильної кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15 пунктами 1, 5, 6 ч. 2 ст.115 КК, через відсутність в нього умислу на вбивство двох або більше осіб, способом, небезпечним для життя багатьох осіб, з корисливих мотивів, на думку колегії суддів, є безпідставними. 
Так, оцінюючи спрямованість умислу засудженого ОСОБА_7 саме на умисне вбивство двох або більше осіб, небезпечним для життя багатьох осіб способом, суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано послалися на показання самого засудженого ОСОБА_7 , який не заперечував своєї обізнаності через засоби зв`язку з потерпілим про перебування в обмінному пункті інших людей, способу вчинення злочину та використаного ним знаряддя злочину - саморобного вибухового пристрою, який закріпив на тілі потерпілого та змусив останнього під загрозою його підриву ввійти у денну пору доби, в робочий час до громадського місця, а також фактичне приведення ним в дію цього вибухового пристрою після відмови касирів видати ОСОБА_10 грошові кошти. Такі показання засудженого повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які 27 грудня 2014 року працювали у вищезгаданому обмінному пункті, а також свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , котрі у день події були відвідувачами цієї фінансової установи, однак покинули обмінний пункт до вибуху. Крім того, наведені обставини підтверджуються даними протоколів огляду місця події, висновків судово-медичних, фізико-хімічних й вибухо-технічних експертиз, тощо. 
Отже, враховуючи безумовну обізнаність ОСОБА_7 про перебування в обмінному пункті двох або більше осіб на момент застосування ним вибухового пристрою, а також динаміку розвитку подій, а саме приведення ним пристрою у дію тільки після неодноразової відмови касира передати ОСОБА_10 грошові кошти, безсумнівно свідчить про його свідоме бажання позбавити життя не тільки потерпілого, а й інших людей, які знаходилися в момент вибуху в приміщенні обмінного пункту. 
За таких обставин, Суд погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 пунктами 1, 5, 6 ч. 2 ст. 115КК.
Також непереконливими є твердження засудженого про те, що він ненавмисно привів в дію вибуховий пристрій, внаслідок душевного хвилювання, оскільки у справі не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що у момент вчинення інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, він перебував у такому стані. З цього приводу в судовому засіданні був досліджений висновок судово-психіатричної експертизи, згідно з даними якої ОСОБА_7 на хронічну психіатричну хворобу не страждає, а на час вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень в емоційному стані, який би обмежував, виключав його властивість розуміти і керувати своїми діями, не знаходився. 
Водночас, на підтвердження умислу засудженого ОСОБА_7 вбити потерпілого також свідчить його власна поведінка, у тому числі ретельна підготовка до злочину, яка полягала в обізнаності в справі виготовлення зброї і вибухових пристроїв, умисному виготовленні вибухового пристрою, а також у використанні реального працюючого вибухового пристрою, а не муляжу, його безпосереднє закріплення на тілі потерпілого, подальше приведення в дію пристрою при можливості відмови від його використання та відсутність будь-яких дій засудженого, направлених на надання медичної допомоги потерпілому після вибуху, його зникнення з місця вчинення злочину та переховування на тимчасово окупованій території. При цьому, використання ОСОБА_7 головного убору та темних окулярів протягом всього часу з моменту взяття потерпілого в заручники до моменту, коли останній вийшов з автомобіля і зайшов до пункту обміну валют, унеможливлювало його впізнання, а отже і не викликало необхідності взагалі проводити будь-які дії, пов`язані з вибуховим пристроєм.
Зазначені обставини Суд вважає переконливим підтвердженням намірів засудженого позбавити життя потерпілого ОСОБА_10 та приховати усі інші інкриміновані йому злочини. Отже кваліфікація дій ОСОБА_7 за п. 9 ч. 2                 ст. 115 КК, є правильною. 
Крім того, на думку Суду, голослівними є доводи засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього фізичного та морального впливу при виїзді з території проведення АТО, оскільки ці обставини не впливають на обсяг та суть його обвинувачення, а також були предметом перевірки в суді апеляційної інстанції.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Всі наведені в апеляціях доводи, які за своїм змістом є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 , належним чином було перевірено і визнано безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував у своєму рішенні, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.
Судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
При призначенні покарання ОСОБА_7 суди повною мірою урахували суспільно-небезпечний характер та тяжкість вчинених злочинів, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, посередньо характеризується, будь-яким психічним захворюванням не страждає, частково визнав вину, негативно ставиться до скоєного. При цьому, зваживши на поведінку засудженого ОСОБА_7 після скоєного, який втік з місця вчинення злочинів та тимчасово переховувався на території проведення АТО, а також відсутність в подальшому з його боку активних дій по сприянню органам слідства для встановлення істини, суди обґрунтовано, з наведенням відповідних мотивів, не визнали обставинами, що пом`якшують покарання – щире каяття та з`явлення засудженого із зізнанням, на наявності яких наполягає засуджений у касаційній скарзі.  
Також, судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано враховано кількість вчинених ОСОБА_7 злочинів, у тому числі, особливо тяжких, а також невідворотні тяжкі наслідки скоєного у виді смерті людини. 
З огляду на викладене та ураховуючи відсутність встановлених в ОСОБА_7 обставин, які пом`якшують покарання, судами був зроблений правильний висновок щодо підвищеної суспільної небезпеки засудженого, що у кінцевому рахунку не давало суду можливості застосувати до нього покарання у виді позбавлення волі на певний строк. З таким висновком погоджується колегія суддів Верховного Суду. 
З огляду на зазначене, призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 64, 65 КК, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. 
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допущених органами досудового розслідування, судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні не виявлено, тому законних підстав для зміни або скасування постановлених щодо засудженого  ОСОБА_7 судових рішень за доводами його касаційної скарги, Суд не убачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу            3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 28 вересня                  2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.             
Судді:

            ОСОБА_1                              ОСОБА_2                            ОСОБА_3