ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року 
м. Київ

Справа №  907/638/15 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Мачульського Г.М., Міщенка І.С., 

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Приватного акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" - Стеценка В.П.,

Полянської сільської ради
Свалявського району Закарпатської області - Угрінчука Е.Р., Угринчука Г.Р.,

Дочірнього підприємства
"Санаторій "Сонячне Закарпаття" - Олійника Р.Б.,

Реєстраційної служби Свалявського районного
управління юстиції Закарпатської області - не з'явився, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 (у складі колегії суддів: Якімець Г.Г. (головуючий), Бонк Т.Б., Кравчук Н.М.)  
та рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2017 (суддя Андрейчук Л.В.)

у справі № 907/638/15
за позовом Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"
до Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Дочірнього підприємства "Санаторій "Сонячне Закарпаття",
про визнання недійсним рішення;

за зустрічним позовом Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області
до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця",
Реєстраційної служби Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області, 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" - Дочірнього підприємства "Санаторій "Сонячне Закарпаття",
про визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
У червні 2015 року Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (далі - ПрАТ "Укрпрофоздоровниця") звернулося до суду з позовом, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, до Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області (далі - Полянська сільрада) про визнання недійсним рішення Полянської сільради від 30.07.2014 № 313 "Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин системи водогону та водовідведення".
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" є власником водопроводу "Луг" у селі Поляна, право власності на яке набуто ним згідно з угодою купівлі-продажу від 25.05.2000, на підставі якої Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації 08.10.2001 видано реєстраційне посвідчення на це майно. 
Прийняття Полянською сільрадою оскаржуваного рішення відбулося без дотримання вимог статті 346 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) і порядку набуття права комунальної власності на об'єкти держаного житлового фонду, внаслідок чого порушено майнові права позивача.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23.08.2016 до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача залучено Дочірнє підприємство "Санаторій "Сонячне Закарпаття" (далі - ДП "Санаторій "Сонячне Закарпаття").
Полянська сільрада звернулася до суду з зустрічним позовом до ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" про визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання Реєстраційної служби Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області (далі - Реєстраційна служба) внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про реєстрацію речових прав та права власності на Полянською сільрадою на водопровід "Луг", який знаходиться в селі Поляна, Свалявського району, Закарпатської області.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірний водопровід забезпечує централізоване водопостачання населеного пункту і є невід'ємною частиною місцевого житлового фонду села Поляна, частина якого, разом з об'єктами обслуговування була отримана від ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" у власність територіальної громади. 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 03.11.2016 прийнято зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом; до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача залучено Реєстраційну службу. 
Справа розглядалася судами неодноразово.
Останнім рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2017, позов ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" задоволено. У задоволенні зустрічного позову Полянської сільради відмовлено.
Судові рішення мотивовано тим, що 08.10.2001 ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" оформлено право колективної власності та отримано реєстраційне посвідчення на водопровід "Луг", який розташовано у селі Поляна на території ДП "Санаторій "Сонячне Закарпаття" і перебуває на балансі останнього. Правомірність набуття позивачем права власності на спірне майно підтверджено рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15.06.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.08.2017, у справі № 907/365/17, яким відмовлено у задоволенні позову Полянської сільради про визнання недійсними угоди купівлі-продажу водопроводу "Луг" від 25.05.2000 та реєстраційного посвідчення від 08.10.2001. 
Полянською сільрадою не надано належних та допустимих доказів належності водопроводу "Луг" органу місцевого самоврядування, а також прийняття виконавчими органами обласної та районних рад відповідних рішень про розмежування майна та передачу в установленому порядку у комунальну власність ради спірного майна. Безпосередньо сільські ради в односторонньому порядку приймати відповідні рішення не уповноважені, що свідчить про незаконність оскаржуваного рішення відповідача і про обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом та про безпідставність вимог за зустрічним позовом. 
Крім того, за висновками суду майно ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" не є майном підприємств, виробничих об'єднань і управлінь водопровідно-каналізаційного господарства, а також майном ремонтно-будівельних, автотранспортних та інших підприємств й організацій, що обслуговують або пов'язані з організацією виробничої діяльності підприємств водопровідно-каналізаційного господарства, тому водопровід "Луг" не підлягав передачі у комунальну власність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю". 
Також, на виконання вказівок Вищого господарського суд України, викладених у постанові від 20.06.2017, судом досліджено документи про передачу на баланс Полянської сільради житлових будинків у селі Поляна виробничої бази ДП "Закарпаткурортрембуд", очисних споруд, котельні (зокрема, листи ДП "Закарпаткурортрембуд", ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", договір від 25.03.2003 № 2108085/2003-16, договір №2108076/2003-17, договір №2108080/2003-18 від 25.03.2003, акти приймання-передачі від 27.03.2003), у яких відсутні відомості про передачу відповідачеві (позивачеві за зустрічним позовом) разом з житловими будинками водопроводу "Луг".
За встановлених обставин водопровід "Луг" на момент передачі житлових будинків у комунальну власність був зареєстрований як окремий об'єкт нерухомого майна, який забезпечує водопостачання санаторіїв "Сонячне Закарпаття", "Поляна" та "Квітка полонини", і не відносився до зовнішніх мереж переданих у комунальну власність окремих житлових будинків.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у грудні 2017 року Полянська сільрада подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" відмовити, а зустрічний позов задовольнити.
Касаційну скаргу Полянська сільрада обґрунтовує зокрема тим, що:
- суд першої інстанції у порушення вимог статей 4, 2^1, 115 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК; у редакції, чинній до 15.12.2017) розглянув і вирішив справу  неповноважним складом суду;
- судами неправильно застосовано норми Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю";
- ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" не надано правовстановлюючих документів на спірне майно, таке право власності не зареєстровано за позивачем у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тому відсутні підстави вважати, що позивач набув право власності на спірне майно відповідно до закону;
- як угода купівлі-продажу від 25.05.2000, так і реєстраційне посвідчення від  08.10.2001 не відповідають вимогам закону, тому не породжують відповідних правових наслідків;
- судами безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про проведення у справі судової криміналістичної експертизи на предмет законності реєстраційного посвідчення від 08.10.2001;
- судами не надано належної оцінки тому, що при передачі ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" до комунальної власності окремих житлових будинків, також було передано і зовнішні комунікаційні мережі, до яких відноситься і спірний водопровід;
- судами не враховано, що майно профспілок є державною власністю і знаходилося лише у їх віданні, отже позивач не мав достатніх підстав вчиняти дії, що мали наслідком зміну форми власності.
ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що судові рішення прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, з наданням належної оцінки всім наданим сторонами доказам та з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин справи.
ДП "Санаторій "Сонячне Закарпаття" у відзиві на касаційну скаргу вважає її необґрунтованою і наводить доводи, відповідно до яких спірний водопровід будувався для обслуговування санаторіїв "Сонячне Закарпаття", "Поляна" та "Квітка полонини" за кошти з прибутків профспілкових органів та організацій; постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 не було передбачено передачу майна ПрАТ "Укрпрофоздоровниця", у тому числі і спірного майна, до комунальної власності територіальних громад Закарпатської області, а сільрада не мала підстав і повноважень для прийняття оскаржуваного рішення; у справі № 907/365/17 судами встановлено, що водопровід "Луг" не являється об'єктом мереж водопостачання житлових будинків, переданих відповідачу; реєстраційне посвідчення від 08.10.2001 за яким зареєстровано право колективної власності на спірне майно за ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" є чинним і в установленому законом порядку недійсним не визнавалося.
Реєстраційна служба Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області в судове засідання свого представника не направила, хоча була повідомлена про дату, час і місце судового засідання належним чином, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. 
Ураховуючи наведене, те, що явка відповідача не визнавалася судом обов'язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Верховний Суд у складі колегії дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначеного представника.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, заперечення на касаційну скаргу та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
За змістом положень статті 55, 129 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Судочинство провадиться суддею одноособово, колегією суддів чи судом присяжних.
Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" справи в судах розглядаються суддею одноособово, а у випадках, визначених процесуальним законом, - колегією суддів, а також за участю присяжних.
Згідно з частиною 1 статті 4^6 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017, справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.06.2015 (суддя Йосипчук О.С.) порушено провадження у справі № 907/638/15 і прийнято до розгляду позовну заяву ПрАТ "Укрпрофоздоровниця".
У подальшому, ураховуючи характер і зміст позовних вимог, необхідність з'ясування значної кількості обставин, що мають значення для вирішення предмета спору, з метою встановлення об'єктивної істини, судом визнано цю справу такою, що відноситься до категорії складних справ та ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 05.09.2016 призначено колегіальний розгляд справи № 907/638/15 у складі трьох суддів, який було визначено згідно з протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 05.09.2016.
За результатами  вирішення справи 13.12.2016 було ухвалено рішення (у складі колегії судів:  Йосипчук О.С. - головуючий суддя, Бобрик Г.Й., Ушак І.Г.), яке згодом постановою Вищого господарського суду України від 20.06.2017 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 05.09.2016 скасовано не було, отже, відповідно до положень статті 129^1 Конституції України, статті 115 ГПК (у редакції до 15.12.2017) судове рішення щодо колегіального розгляду справи є чинним і обов'язковим при новому розгляді справи.
За змістом статті 4^7 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017, якщо спір вирішується колегіально судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи більшістю голосів суддів.
Ураховуючи наведене, за обставин чинності ухвали про призначення колегіального розгляду справи, при новому розгляді справи господарський суд повинен був враховувати, яким складом суду розглядалася справа по суті, зокрема, колегіально чи одноособово. Отже, якщо справа розглядалася колегіально у складі трьох суддів, то новий розгляд справи має здійснюватися у такому ж порядку, тим самим кількісним складом колегії суддів, але іншим складом колегії суддів визначеним у порядку, встановленому статтею 2^1 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017.
Проте, при новому розгляді справу № 907/638/15 прийнято до провадження, розглянуто і вирішено суддею Андрейчук Л.В. одноособово, тому ухвалене рішення за результатами розгляду цієї справи не можна визнати законним. Неповноважність складу суду першої інстанції у будь-якому випадку є підставою для скасування ухваленого судового рішення цим складом суду.
З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.  
Пунктом першим статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
ЄСПЛ у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії"  висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів,  включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій  судів [...]".
Фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на склад колегії у кожній справі (рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України").
За таких обставин суд першої інстанції, розглядаючи і вирішуючи справу № 907/638/15, діяв не як суд, встановлений законом, тому ухвалене цим судом рішення не можна визнати законним.
Суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 101, 104 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017, а також за наявності посилань у апеляційній скарзі Полянської сільради на незаконний склад суду, не звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та помилково залишив оскаржене судове рішення без змін.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК (тут і далі - у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
За змістом пункту 1 частини 1 статті 310 ГПК судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.
У зв'язку з наведеним постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК).
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області задовольнити.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2017 у справі № 907/638/15 скасувати.

3. Справу № 907/638/15 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                        І.С. Берднік

Судді:                                                                                                    Г.М. Мачульський

                                                                                                              І.С. Міщенко