Постанова
Іменем України
6 березня 2018 року 
м. Київ
справа № 554/16103/14
провадження № 61-1299св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого –      Стрільчука В. А.,
суддів:                      Карпенко С. О.,
                                    Кузнєцова В. О.,
                                    Олійник А. С. (суддя-доповідач),
                                    Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач – квартирно – експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України,
представник позивача – Полюхович Іван Миколайович,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу квартирно – експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України на рішення апеляційного суду Полтавської області від 7 липня 2016 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В., Чумак О. В., 
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2014 року квартирно – експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України (далі – КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України про встановлення факту постійного проживання у визначеному місці, визнання користувачами кімнати, зобов`язання вчинити дії. 
Позов мотивовано тим, що на підставі дозволу командира військової частини НОМЕР_1 у 1997 році військовослужбовцю ОСОБА_2 було надано без видачі ордера на вселення кімнату для тимчасового проживання АДРЕСА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ). 4 лютого 1998 року за цією ж адресою було зареєстровано членів його сім`ї: ОСОБА_1 – дружина, ОСОБА_2 – дочка. У 2005 році ОСОБА_2 розірвав шлюб із ОСОБА_1 , у 2007 році виселився із кімнати № 51 гуртожитку у зв`язку із звільненням з військової служби та знявся із реєстраційного обліку. Відповідачі продовжують проживати у гуртожитку без законних на те підстав. Протягом 2007-2009 років проведено переобладнання у житлові приміщення гуртожитку квартирного типу, кімната АДРЕСА_3 , де проживають відповідачі на цей час, має статус квартири АДРЕСА_4 , який відноситься до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України, знаходиться на балансі та в оперативному управлінні КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України.
Відповідачі не перебувають на обліку осіб Полтавського гарнізону, як такі, що потребують поліпшення житлових умов, ордер на вселення у житлове приміщення відомчого житлового фонду не отримували, військову службу в Збройних Силах України не проходили, у підрозділах Міністерства оборони Українине працюють.
У грудні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали зустрічний позов, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили: встановити факт їхнього постійного проживання у будинку АДРЕСА_5 ; визнати їх користувачами кімнати АДРЕСА_3 з 1998 року; визнати їх користувачами квартири АДРЕСА_6 з 27 червня 2012 року; зобов`язати відповідача за зустрічним позовом зареєструвати їх у квартирі АДРЕСА_4 .
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що позивачі з моменту реєстрації, а саме із 4 лютого 1998 року є наймачами кімнати АДРЕСА_7 , якій внаслідок проведеної реконструкції житлового будинку було присвоєно статус квартири АДРЕСА_6 . У вказане житло вони були вселені як члени сім`ї військовослужбовця, зареєстровані у ньому, а тому на законних підставах набули право користування цією квартирою, й підстави для їх виселення відсутні.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 травня 2016 року первісний позов КЕВ м. Полтави Міністерства оборони Українизадоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_4 , без надання іншого житлового приміщення.
Зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України про встановлення факту постійного проживання у визначеному місці, визнання користувачами кімнати та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано факт постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у кімнаті № НОМЕР_2 , яка змінена на квартиру АДРЕСА_4 з 4 лютого 1998 року до 26 травня 2016 року. У частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо визнання їх права на користування квартирою відмовлено.
Провадження у справі за позовною вимогою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо зобов`язання вчинити дії, а саме зобов`язання зареєструвати їх за адресою: АДРЕСА_8 – закрито, з тих підстав, що така позовна вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи первісний позов КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України про виселення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі за первісним позовом без законних на те підстав проживають у спірному житлі, а тому вони підлягають виселенню із займаної ними квартири АДРЕСА_4 без надання іншого жилого приміщення. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги про встановлення факту постійного проживання у квартирі в період з 4 лютого 1998 року до 26 травня 2016 року, суд дійшов висновку, що зазначені позовні вимоги підтверджуються належними та допустимими доказами. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 користувачами квартири, місцевий суд виходив із того, що право користування у особи виникає на підставі виданого ордеру, а оскільки судом встановлено, що він не видавався, то законні підстави для задоволення зазначеної вимоги відсутні. Закриваючи провадження у частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зобов`язання зареєструвати їх у спірній квартирі, суд виходив з того, що зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 7 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення та у частині відмови зустрічних позовних вимог про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 користувачами зазначеної вище квартири скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні позову КЕВ м. Полтави Міністерства оборони Українипро виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі спірної квартири. Зустрічні позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 користувачами спірної квартири – задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на користування квартирою. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно актів прийому-передачі спірний будинок перебував на балансі КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України у статусі гуртожитку Міністерства оборони України, однак згідно акта прийняття об`єкта після проведення реконструкції будівлі від 7 березня 2013 року зазначений будинок прийнято в статусі житлового будинку.  ОСОБА_2 був вселений у спірне приміщення у 1998 році на підставі дозволу командира військової частини НОМЕР_1 на час проходження служби, а тому підстав вважати, що вселення членів його сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зазначене приміщення у гуртожитку військової частини було вчинено самовільно не вбачається. Відсутність у відповідачів ордеру не може бути підставою для їх виселення, оскільки вселення відбулося за наказом командира військової частини, а тому згідно пункту 5.3 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України №737 від 30 листопада 2011 року, вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірну квартиру не може вважатися самоправним. Крім того, постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2014 року, яка набрала законної сили, визнано протиправною відмову КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України у реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за місцем проживання у зв`язку із зміною адреси по АДРЕСА_9 (попередня адреса АДРЕСА_10 ); зобов`язано КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України зареєструвати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зазначеному житлі.
У липні 2016 року КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Полтавської області від 7 липня 2016 року, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
21 вересня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України.
24 травня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.
У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України мотивовано тим, що відповідачі зазначали, що вони перебували на реєстраційному обліку у спірній квартирі з 1998 року. Однак, згідно даних домової книги й відповідно до положень Постанови Ради Міністрів СРСР «Про деякі правила прописки громадян» № 678 від 28 серпня 1974 року, відповідачі не були вселені у спірну кімнату, а лише зареєструвались за адресою будівлі військової частини: АДРЕСА_10 , як тимчасові мешканці без зазначення номеру кімнати. У жовтні 2014 року спірний житловий будинок внесено до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна та віднесено до відомчого житлового фону Міністерства оборони України, після чого відповідними органами проведено перевірку законності заселення житлових приміщень та виявлено самовільне вселення осіб, які не мають відношення до Міністерства оборони України і не мають законних підстав проживати у будинку відомчого житлового фонду. Згідно постанови Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року № 6-71цс11 осіб, яким не надавався ордер для вселення, виселяють без надання іншого приміщення. Відповідачі ордер на вселення у відомчий будинок Міністерства оборони України не видавався, а військовослужбовець  ОСОБА_2 на час перевірки вибув до іншого місця служби у м. Київ та 3 грудня 2013 року був знятий з квартирної черги Полтавського гарнізону, але до цього часу квартиру не звільнив.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга КЕВ м. Полтави Міністерства оборони Українине підлягає задоволенню з таких підстав.
Верховенство права є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судами встановлено, що з 18 жовтня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась дочка ОСОБА_2 (т.2, а.с.65, 66).
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 9 листопада 2005 року шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.
Згідно акта прийому-передачі від 14 лютого 2006 року, відповідно до вимог директив Міністра оборони України № Д-322/1/03 від 20 січня 2005 року, № Д-322/1/010 від 20 квітня 2005 року та № Д-332/1/014 від 30 червня 2005 року здійснено прийом на баланс КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України військових містечок №№ НОМЕР_3 від військової частини № НОМЕР_1 , а саме казарменно - житловий фонд, земельні ділянки, об`єкти електрогосподарства, мережі водопостачання та об`єкти благоустрою військової частини, у тому числі гуртожитку № 11 військового містечка № НОМЕР_4 за генпланом (т.2, а.с.170-173).
Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради №74 від 28 березня 2007 року будівлям і спорудам військового містечка № НОМЕР_4 , що знаходиться на балансі КЕВ м. Полтави Міністерства оборони Українинадано нову адресу згідно з додатком №1, а саме гуртожиток АДРЕСА_11 (т.1, а.с.8).
21 червня 2010 року начальником Північного територіального КЕУ на адресу КЕВ м. Полтави направлено вимогу №303/21/3/1049 щодо оформлення законним порядком всієї дозвільно-правової документації по переобладнанню будівлі №6/11 (гуртожиток) з подальшим наданням їй статусу житлового будинку (т.1, а.с.9).
Із листа заступника Міністерства оборони України, адресованого Міністерству оборони України№б/н від 3 червня  2010 року вбачається, що на території військового містечка № НОМЕР_4 знаходиться триповерхова будівля гуртожитку №6/11 загальною площею 4763 кв. м., яка побудована у 1966 році. До 2007 року будівля використовувалася як гуртожиток та частково як навчальні аудиторії. У період 2007-2009 років силами військовослужбовців були проведені ремонтні роботи з метою використання будівлі в цілому як гуртожиток квартирного типу. Після переобладнання будівлі військовослужбовцями отримано 59 квартир. З метою забезпечення житлом військовослужбовців Полтавського гарнізону прохав отримання рішення щодо виготовлення проектно-кошторисної і дозвільно-правової документації по реконструкції будівлі №6/11 військового містечка № НОМЕР_4 з подальшим наданням їй статусу житлового будинку (т.1, а.с.10).
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 квітня 2011 року відмовлено у задоволенні позову військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення (т.1, а.с.48-49). Скасовуючи рішення місцевого та відмовляючи в задоволенні зазначеного позову, апеляційний суд виходив з того, що при вирішенні вказаного спору місцевим судом неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, статті 116 ЖК Української РСР, яка не поширюється на спірні правовідносини, оскільки відповідач, згідно встановлених судом обставин, не є в аспекті положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР, особою, яка самоправно зайняла спірне жиле приміщення. Не відноситься ОСОБА_1 також і до кола осіб, які, згідно частин першої, другої статті 132 ЖК Української РСР, підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням Полтавської міської ради від 1 березня 2011 року вирішено надати згоду на розроблення містобудівного обґрунтування реконструкції існуючої забудови на вулицях Сінній, Остапа Вишні, Пушкарівській під об`єкти житлового та громадського призначення із застосуванням процедури проведення громадського обговорення (т.1, а.с.11).
Рішенням Полтавської міської ради від 1 листопада 2011 року вирішено затвердити містобудівне обґрунтування реконструкції існуючої забудови у кварталі на АДРЕСА_5 для реконструкції існуючої будівлі гуртожитку під 65-ти квартирний житловий будинок (т.1, а.с.12).
Наказом Міністерства оборони України№ 155 від 22 березня 2012 року затверджено Перелік житлових об`єктів, які передбачається фінансувати у 2012 році за рахунок коштів бюджетної програми КПКВ 2101190 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців ЗСУ», що додається. (т.1, а.с.13).
Із копії Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, затвердженої Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у Полтавській області 27 червня 2012 року, вбачається, що було проведено реконструкцію гуртожитку (за ГП№11) військове містечко №6 під 65-ти квартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 . (т.1, а.с.15-18).
Згідно акта прийняття об`єкта після проведення робіт по реконструкції будівлі гуртожитку АДРЕСА_12 ) від 7 березня 2013 року КЕВ м. Полтави Міністерства оборони Україниприйнято вищевказану будівлю у статусі житлового будинку після проведення робіт по реконструкції гуртожитку (т.1, а.с.19).
Із довідки КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України № 4500                       від 4 жовтня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 за рішенням суду, до повноліття дочки ОСОБА_2 тимчасово проживала у кімнаті  АДРЕСА_7 . На теперішній час, після реконструкції гуртожитку, кімната АДРЕСА_13 , що відноситься до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України(т.1, а.с.22).
Згідно витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо нерухомого державного майна, яке перебуває на балансі КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України, багатоквартирний будинок за адресою:               АДРЕСА_5 на даний час є житловим будинком                      (т.1, а.с.24).
Із довідки КЕВ м. Полтави №4504 від 31 жовтня 2014 року вбачається, що житловий будинок, інв. №6/11, військового містечка № 6 Полтавського гарнізону, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , є власністю держави в особі Міністерства оборони України. Вказаний будинок перебуває в оперативному управлінні на балансі, експлуатується і обслуговується КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України, що є установою, яка веде облік казармено - житлового фонду та здійснює контроль за використанням житлового фонду Міністерства оборони України (т.1, а.с.25).
Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2014 року, зобов`язано КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України зареєструвати ОСОБА_1 та її неповнолітню доньку ОСОБА_2 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_9 (попередня адреса АДРЕСА_10 ) (т.1, а.с.50-55).
У паспорті громадянина України серії НОМЕР_5 , виданого на ім`я ОСОБА_1 наявна відмітка про місце реєстрації з 8 жовтня 2014 року за адресою: АДРЕСА_5 (т.1, а.с.45).
У паспорті громадянина України серії НОМЕР_6 , виданого на ім`я ОСОБА_2 наявна відмітка про місце реєстрації з 8 жовтня 2014 року за адресою: АДРЕСА_5 (т.1, а.с.46).
Згідно довідки №4504 від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на обліку у черзі на поліпшення житлових умов у Полтавському гарнізоні не перебувають (т.1, а.с.26).
Відповідно до довідки №4501 від 31 жовтня 2014 року, Книги обліку жилої площі № 7 за 1996-2003 роки, яка підлягає заселенню, та Журналу обліку виданих ордерів на житло у Полтавському гарнізоні, ордери на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 для отримання житлових приміщень у відомчому будинку Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_5 не видавалися (т.1, а.с.27, 179-183).
Згідно наявної у матеріалах справи копії книги обліку житлової площі, яка підлягає заселенню та обліку видачі ордерів на житло у Полтавському гарнізоні за період часу 2004 по 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у вказаній книзі не значаться (т.1, а.с.61-67).
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).
Відповідно до частин першої, другоїстатті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно із частиною третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Відповідно до частини першої статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
Згідно із частинами другої, третьої статті 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. 
Відповідно до пункту 5.3 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 737 від 30 листопада 2011 року (далі – Інструкція № 737), на підставі рішення про надання жилого приміщення КЕВ (КЕЧ) району видає військовослужбовцю (працівнику) спеціальний ордер на жилу площу в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Під час вселення в надане жиле приміщення військовослужбовець (працівник) здає спеціальний ордер до КЕВ (КЕЧ) району або навчального закладу, у віданні (на балансі) якого перебуває цей гуртожиток.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог про виселення  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення та задоволення зустрічних позовних вимог про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 користувачами спірної квартири, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 був вселений у спірне приміщення у 1998 році на підставі дозволу командира військової частини НОМЕР_1 на час проходження служби, а тому відсутні підстави вважати, що вселення членів його сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зазначене приміщення у гуртожитку військової частини було вчинено самовільно. Відсутність у відповідачів ордеру не може бути підставою для їх виселення, оскільки вселення відбулося за наказом командира військової частини та з урахуванням вимог пункту 5.3 Інструкції № 737. Отже, вселення в зазначене жиле приміщення не може вважатися самоправним. 
Крім того, відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України, у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, суд апеляційної інстанції обґрунтовано взяв до уваги обставини, встановлені постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2014 року, яка набрала законної сили, про зобов`язання КЕВ м. Полтави Міністерства оборони України зареєструвати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі, а також обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 квітня 2011 року, ухваленим у справі за позовом військового прокурора Полтавського гарнізону до ОСОБА_1 про виселення зі спірної квартири, зокрема про те, що на спірні правовідносини не поширюється положення статті 116 ЖК Української РСР, оскільки з урахуванням частини третьої статті 116 ЖК Української РСР ОСОБА_1 не є особою, яка самоправно зайняла вказане жиле приміщення. Не відноситься ОСОБА_1 також і до кола осіб, які, згідно частин першої, другої статті 132 ЖК Української РСР, підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.
Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу з огляду на триваючі зв`язки ОСОБА_1 ,    ОСОБА_4 із місцем проживання, а саме у квартирі АДРЕСА_14 , а тому виселення – становитиме для них надмірний тягар, оскільки іншого житла вони не мають.
Отже, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Апеляційний суд застосував національне законодавство та здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи, що є завданням саме національного суду.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
За таких обставин колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.
Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу квартирно – експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Полтавської області від 7 липня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                            В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                           С. О. Карпенко 
                                                                                                                        В. О. Кузнєцов
                                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                                        Г. І. Усик