ПОСТАНОВА
Іменем України

14 березня 2018 року 
Київ
справа №760/2846/17
адміністративне провадження №К/9901/1018/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Данилевич Н.А., 
суддів -                     Бевзенка В.М., 
                                    Шарапи В.М., 
за участю секретаря судового засідання - Шевчук К.В.
позивача - ОСОБА_3,
представника позивача - ОСОБА_4,
представника відповідача - ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції в м. Києві
на постанову  Солом'янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року (головуючий суддя - Усатова І. А.)
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року (головуючий суддя - Собків Я.М.., судді - Петрик І.Й., Сорочко Є.О.)
у справі  № 760/2846/17
за позовом  ОСОБА_3 до Управління патрульної поліції в м. Києві, інспектора 8 роти 3 батальйону Управління Патрульної поліції в м. Києві лейтенанта ОСОБА_6 про визнання незаконною постанови про накладення адміністративного стягнення та її скасування, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 13 лютого 2017 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в м. Києві (далі - заявник, скаржник), інспектора 8 роти 3 батальйону Управління Патрульної поліції в м. Києві лейтенанта ОСОБА_6 (далі - відповідач 2) , у якому просив:
- визнати протиправними дії інспектора 8 роти 3 батальйону УПП в м. Києві лейтенанта ОСОБА_6 щодо притягнення громадянина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) ;
- скасувати Постанову про накладення адміністративного стягнення про справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 843896 від 05 лютого 2017 року, якою на громадянина ОСОБА_3 накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 (далі - позивач) посилався на те, що зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що адміністративне правопорушення зафіксовано не в автоматичному режимі, а тому обов'язковим є оформлення протоколу про адміністративне правопорушення . Відтак, дії інспектора патрульної поліції по здійсненню фіксації адміністративного правопорушення з одночасним накладанням адміністративного стягнення без складення протоколу про адміністративне правопорушення свідчать про невідповідність процесу розгляду справи вимогам ст.ст. 254, 257, 276, 279 КУпАП, передбачені ст. 280 КУпАП обставини не з'ясовувалися, права особи - правопорушника, передбачені ст. 268 КУпАП щодо отримання ним правової допомоги, дотримані не були.

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року,  позов задоволено. Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем 2 порушено приписи ч. 5 ст. 258 КУпАП в частині обов'язку скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до статті 256 КУпАП. Також суд дійшов висновку, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно позивача безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призвело до порушення процесуальних прав позивача як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП. Також судом зауважено, що відповідно до обов`язку доказування, передбаченого ст.268 КУпАП та ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачами не надано жодних доказів правомірності складення даної постанови.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, заявник 14 грудня 2017 року звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою. У скарзі зазначив, що рішення судів є незаконними, необґрунтованими  та такими, що винесені при неповному з`ясуванні та недоведеності обставин, що мають значення для справи. Також скаржник, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати рішення та в задоволенні позову відмовити.

При цьому, в обґрунтування касаційної скарги Департамент патрульної поліції в м. Києві зазначив, що судами попередніх інстанцій невірно застосовано норми матеріального права в частині переліків випадків обов`язкового складання патрульними поліцейськими протоколу про адміністративне правопорушення. Крім цього, скаржником зазначено, що судами невірно тлумачено поняття «місце розгляду справи про адміністративне правопорушення», а також залишено поза увагою факт винесення оскаржуваної постанови у присутності позивача, роз`яснення йому усіх прав та ознайомлення із нею під підпис. 

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту патрульної поліції в м. Києві.

У відзиві на касаційну скаргу, отриманому судом 18 січня 2018 року,  ОСОБА_3 проти змісту і вимог касаційної скарги заперечив та просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої і апеляційної інстанцій - без змін. Так, позивачем зауважено, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права.

Розгляд справи сторони просять здійснювати за їх участю. 
В судове засідання з'явилися позивач, представник позивача представник відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, думку сторін, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху (далі - Правила), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Згідно з п. 1.9. ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пп. «а» п.2.1. Правил, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.  

За приписами ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян .

<…> Частиною 1 ст. 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені в тому числі і ч. 1 ст. 126 КУпАП <…>.

Статтею 258 КупАП визначаються перелік випадків, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається. Так, приписами даної норми визначено, що протокол не складається в разі вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 70, 77, частиною третьою статті 85, статтею 153, якщо розмір штрафу не перевищує трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, частиною першою статті 85, якщо розмір штрафу не перевищує семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, статтею 107 (у випадках вчинення правопорушень, перелічених в частині третій статті 238) частиною третьою статті 109, статтями 110, 115, частинами першою, третьою і п'ятою статті 116, частиною третьою статті 116-2, частинами першою і третьою статті 117 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження на місці вчинення правопорушення), статтями 118, 119, статтями 134, 135, 185-3, статтею 197 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження), статтею 198 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження) цього Кодексу, якщо особа не оспорює допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається.

Частиною 2 ст. 257 КУпАП також передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Приписами частини 5 ст. 258 КУпАП передбачено,що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення  (ч.5).

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивач не погоджувався зі спірною постановою заявника під час її винесення та із застосуванням адміністративного стягнення. Таким чином, вказане свідчило про наявність у заявника обов`язку скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до статті 256 КУпАП, однак такий протокол останнім складено не було.
В підтвердження своїх висновків суд першої інстанції посилався також і на п. 3 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1376 (Інструкція № 1376).

Однак дані судження щодо незгоди позивача із оскаржуваною постановою є такими, що не підтверджені ніякими фактами та не доведені жодними обставинами.
Водночас, колегія суддів зауважує, що посилання суду першої інстанції на приписи Інструкції № 1376 є помилковими. Позаяк, відповідно до п. 1 розділу І даної Інструкції, вона встановлює порядок оформлення в органах Національної поліції України, у тому числі в їх структурних (відокремлених) підрозділах, матеріалів про адміністративні правопорушення, порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також визначає порядок контролю за дотриманням законодавства під час оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення (крім правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху). 

Процедура оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов'язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція, матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначається Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 № 1395 (далі - Інструкція №1395) .
Приписами п. 4 Інструкції №1395 визначено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
<…> Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених  статтями 126 КУпАП <…>.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає хибними висновки судів попередніх інстанцій щодо обов`язку заявника скласти протокол про адміністративне правопорушення. Позаяк, розгляд справ про адміністративне правопорушення, визначених ч. 1 ст. 126 КУпАП належить до компетенції Національної поліції, що, у відповідності до абзацу 2 ст. 258 КУпАП та п. 4 Інструкції №1395 виключає необхідність складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Суд зауважує, що законом України від 14 липня 2015 року № 596-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху»  внесено зміни до ст.258 КУпАП, зі змісту яких вбачається, що у разі  вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, уповноваженими  органами  (посадовими  особами) на місці вчинення правопорушення виноситься   постанова  у  справі  про адміністративне  правопорушення відповідно до ст. 283 КУпАП.

Частиною 5 ст. 258 КУпАП також передбачено, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. 

Таким чином, зважаючи на виключення обов`язку заявника в частині складення протоколу про адміністративне правопорушення за порушення ч. 1 ст. 126 КУпАП та незастосування судами попередніх інстанцій статті 258 КУпАП в редакції Закону України № 596-VII, чинній на момент вчинення порушення позивачем, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо непоширеності дії статті 258 КУпАП на правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 126 КУпАП , а відтак, неправомірності складення оскаржуваної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності на місці вчинення правопорушення, що призвело до порушення прав позивача, закріплених у статті 268 КУпАП є хибними.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Тож, обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Проте позивачем не спростовано в судах першої та апеляційної інстанцій факт відсутності у нього посвідчення водія відповідної категорії на момент зупинки відповідачем транспортного засобу - 05 лютого 2017 року, а, відповідно і факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП. 

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності у відповідності до ч.1 ст. 126 КУпАП.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до ч. 1, 3 статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального права, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до помилкового висновку про протиправність дій заявника.  

Керуючись статтями 250, 344, п.3 ч. 1 ст. 349, 351, 355, 356 КАС України, - 

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції в м. Києві задовольнити.

Постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_3 до Управління патрульної поліції в м. Києві, інспектора 8 роти 3 батальйону Управління Патрульної поліції в м. Києві лейтенанта ОСОБА_6 про визнання незаконною постанови про накладення адміністративного стягнення та її скасування - відмовити.

Повний текст постанови складено 15 березня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Головуючий суддя                                                                                    Н. А. Данилевич 

Судді                                                                                                        В. М. Бевзенко

                                                                                                      В. М. Шарапа