Постанова
Іменем України
 
21 березня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 754/7187/15-ц
 
провадження № 61-2632 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач | - | публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач | - | ОСОБА_3,
представник відповідача | - | ОСОБА_4
відповідач | - | ОСОБА_5,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Мальченко О. В. від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А., від 01 грудня 2016 року.
 
Встановив:
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»                (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява ПАТ «Укрсоцбанк» мотивована тим, що 04 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник - ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір на суму 450 тис. доларів США (збільшено до 469 836,79 доларів США додатковою угодою № 1 від 26 червня 2009 року) під 11,95 % річних по 04 квітня 2032 року (збільшено до 04 квітня 2037 року додатковою угодою № 1 від 26 червня 2009 року) з наступними додатковими угодами № 1 від 26 червня 2009 року, № 2 від18 лютого 2011 року. 
 
Банк умови кредитного договору виконав, однак позичальник допустив прострочення погашення чергового платежу, внаслідок чого виникла заборгованість по кредиту яка станом на 02 лютого 2015 року складає загалом 10 819 285 грн 97 коп., з розрахунку (курс НБУ станом на 02 лютого 2015 року становить 1 долар США = 16 грн 1578 коп.): 456 200,44 доларів США (7 371 203 грн 22 коп.) - заборгованості по кредиту; 174 062,95 доларів США (2 812 477 грн 23 коп.) - заборгованості за процентами; 11 967,68 доларів США (193 371 грн 58 коп.) - пеня за несвоєчасне повернення кредиту (розраховано за період з 01 лютого 2014 року по 21 січня 2015 року); 27 369,66 доларів США (442 233 грн 94 коп.) - пеня за несвоєчасне повернення процентів (розраховано за період з 01 лютого 2014 року по 21 січня 2015 року).
 
Кредитні зобов'язання ОСОБА_3 перед ПАТ «Укрсоцбанк» забезпечено:
- іпотекою у вигляді квартири АДРЕСА_1, набутої ОСОБА_3 за рахунок вказаного вище кредиту (договір іпотеки від 04 квітня 2007 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3, зі змінами за договором № 1 від 26 червня 2009 року);
- порукою ОСОБА_5 за договором поруки, укладеним 04 квітня 2007 року між банком, боржником за кредитом ОСОБА_3 та поручителем ОСОБА_5, з додатковою угодою до договору поруки № 1 від 26 червня 2009 року.
 
ПАТ «Укрсоцбанк» посилається на те, що ні боржник за кредитом ні поручитель наявну кредитну заборгованість не погашають, а тому банк був змушений звернутися до суду із вказаним позовом.
 
На підставі наведеного ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 04 квітня 2007 року в розмірі 10 819 285 грн 97 коп., стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 3 654 грн судового збору, судові витрати покласти на відповідачів.
 
У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів, вилучення записів про обтяження іпотекою нерухомого майна, запису про заборону відчуження нерухомого майна.
 
Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що вказаний кредитний договір від 04 квітня 2007 року суперечить вимогам пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», постанові Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки банк не надав позичальникові усю необхідну інформацію про умови кредитування. Крім того, кредитний договір містить істотний дисбаланс прав і обов'язків його сторін на користь банку, а також несправедливі умови по відношенню до позичальника, і тому його слід визнати недійсним з підстав, передбачених статтями 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 203, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
 
На підставі наведеного ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним з моменту укладення вказані вище кредитний та іпотечний договори від 04 квітня 2007 року, вилучити з Державного реєстру іпотек записи про обтяження іпотекою нерухомого майна у вигляді вказаної вище квартири, вилучити записи про заборону відчуження цієї квартири.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, в задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ПАТ « Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 04 квітня 2007 року в розмірі 10 819 285 грн 97 коп. Вирішене питання про розподілу судових витрат.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 827 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 827 грн.
 
Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що первісним позивачем доведено та належним чином обґрунтовано підстави позову про необхідність солідарного стягнення з боржника і поручителя заборгованості за кредитним договором розмір якої доведено належними і допустимими доказами. Разом з тим, суд дійшов правових висновків про необхідність відмови в задоволенні зустрічного позову через недоведеність обставин, якими обґрунтовувалися зустрічні позовні вимоги. 
 
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку в зв'язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову і задовольнив первісні позовні вимоги.
 
Крім того, апеляційний суд визнав безпідставними посилання апеляційної скарги на те, що:
- банком не була надана повна інформація споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту з посиланням на те, що кредитний договір містить відомості щодо розміру процентної ставки, розміру сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту;
- на позичальника покладені всі валютні ризики і тому кредитний договір підлягає визнанню недійсним з посиланням на те, що положення статей 1046, 1054 ЦК України покладають відповідальність за валютні ризики на позичальника, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання;
- банк має на меті подвійне стягнення із ОСОБА_3 суми заборгованості бо наявне рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з посиланням на те, що такий порядок стягнення заборгованості за кредитним договором не суперечить вимогам чинного законодавства, в зв'язку з чим задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту в разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена;
- неправильність розрахунків банку заборгованості за вказаним кредитом з посиланням на те, що відсутні докази відповідачів за первісним позовом на підтвердження вказаних обставин, не надано боржником і поручителем своїх розрахунків кредитної заборгованості.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року і ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову і задоволення зустрічних позовних вимог.
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки тому, що:
- банком пропущено строк позовної давності щодо частини вимог позову, а тому позов є частково безпідставним;
- банком неправомірно нарахована пеня в доларах США і тому рішення судів про її стягнення неправомірні; 
- банком не дотримано вимоги частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо попереднього повідомлення боржника і поручителя про дострокове погашення кредиту, а тому позов є передчасним.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з нарахованим банком розміром заборгованості за кредитом, безпідставності висновків судів попередніх інстанцій про стягнення заборгованості за кредитом, оскільки наявне рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (подвійне стягнення), а також безпідставності відмовив у зустрічному позові який належним чином доведено та обґрунтовано.
 
Інші учасники справи правом на подання заперечення на касаційну скаргу не скористалися.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
18 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
 
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
 
За нормами статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.
 
Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). 
 
Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
 
Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). 
 
При розгляді вказаної справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі кредитного договору від 04 квітня 2007 року ОСОБА_3 отримала кредит в іноземній валюті - доларах США.  Умовами кредитного договору та додаткових угод до нього, передбачено повернення кредитних коштів у доларах США, а також сплату пені яка розраховується в залежності від несвоєчасно сплаченої суми (пункт 4.2 кредитного договору).
 
Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.
 
Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то відсутні підстави вважати, що банком безпідставно нарахована пеня в доларах США. 
 
Крім того, вимоги позову у цій частині не містять вказівки про необхідність стягнення пені в доларах США, а містять вказівку про стягнення пені в національній валюті України - гривні. 
 
За таких обставин, відповідні посилання касаційної скарги про безпідставність розрахунку первісним позивачем пені за порушення умов кредитного договору в доларах США є безпідставними (висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року, справа № 6-211цс17).
 
За правилами частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
 
Згідно з підпунктом 4.5 кредитного договору (а. с. 16) у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених підпунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
 
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів (висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року, справа № 6-900цс16).
 
Наданий банком розрахунок заборгованості по кредиту містить відомості про сплату процентів за кредитом в грудні 2014 року (а. с. 12), банк звернувся до суду із зазначеним позовом в травні 2015 року, тобто з дотриманням строку позовної давності. При цьому, заборгованість по пені банком розраховано в межах спеціального річного строку позовної давності, а загальний борг розраховано по 02 лютого 2015 року, тобто з дотриманням вимог кредитного договору щодо періоду існування між сторонами взаємних зобов'язань.
 
Матеріали справи не містять відомостей про пред'явлення відповідачами за первісним позовом вимоги про застосування наслідків спливу строку позовної давності, а з урахуванням наведеного вище, доводи касаційної скарги про пропуск первісним позивачем строку позовної давності щодо частини вимог позову є безпідставними.
 
Посилання касаційної скарги на те, що банком не дотримано вимоги частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо попереднього повідомлення боржника і поручителя про дострокове погашення кредиту перед зверненням до суду з позовом, не заслуговують на увагу, оскільки обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист (рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року, справа № 15-рп/2002).
 
Крім того, є безпідставними посилання касаційної скарги щодо подвійної відповідальності боржника за кредитним договором через звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення боргу за кредитом різними судовими рішеннями з тих підстав, що задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня (висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року, справа № 6-1080цс15).
 
Інші посилання касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, крім того відповідні посилання спростовуються мотивованими висновками апеляційного суду щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.
 
У зв'язку з наведеним вище, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій за правилами статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
 
Враховуючи, що судові рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат понесених при розгляді справи судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
Постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року залишити без змін. 
 
Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                             В. С. Висоцька 

Судді:                                                                                                          А. О. Лесько 

                                                                                                                      В.В. Пророк

                                                                                                                      І.М. Фаловська

                                                                                                                      С.П. Штелик