Постанова
Іменем України
 
26 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 367/2784/16-ц
 
провадження № 61-8537св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
боржник (заявник) - ОСОБА_4,
суб'єкт оскарження - державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області Жук Тетяна Анатоліївна, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 19 жовтня 2016 року у складі судді Чернова Д. Є. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Волохова Л. А., Олійника В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області Жук Т. А. (далі - державний виконавець).
 
Скарга мотивована тим, що на виконанні у відділі Державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області знаходиться виконавчий лист, виданий 02 березня 2016 року Ірпінським міським судом Київської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_6 суми у розмірі 19 091,40 грн., на підставі рішення Апеляційного суду Київської області              від 08 лютого 2016 року. 
09 березня 2016 року, на підставі вказаного виконавчого листа, державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що йому належить                 у межах суми боргу. Дані постанови вважав незаконними, оскільки він від виконання рішення суду не ухиляється, 21 березня 2016 року частково сплатив борг у сумі 1 400 грн., що державний виконавець не з'ясувала та прийняла оскаржувані постанови. Крім того, вказував, що 23 серпня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просив суд скасувати постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області Жук Т. А. у виконавчому провадженні                   № 50381322 від 09 березня 2016 року про відкриття виконавчого провадження і про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 19 жовтня 2016 року            у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що скарга ОСОБА_4 є необґрунтованою, оскільки держаний виконавець прийняв оскаржувані постанови відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних постанов.
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 19 жовтня 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_4 є законним та обґрунтованим, оскільки дії державного виконавця щодо винесення 09 березня 2016 року постанови про відкриття виконавчого провадження і постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження вчинені у межах повноважень державного виконавця, наданих Законом України «Про виконавче провадження». 
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити по справі нове судове рішення.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги, що державному виконавцеві було відомо, що він не ухиляється від виконання рішення суду               від 08 лютого 2016 року та частково приступив до його виконання, сплативши стягувачеві 1 400 грн. 21 березня 2016 року. Посилається на те, що державний виконавець також прийняла незаконну постанову про стягнення з нього виконавчого збору від 28 березня 2016 року.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
  
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 124 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваний постанов, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. 
Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. 
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
 
Відповідно до статті 383 ЦПК України2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
Згідно зі статті 387 ЦПК України2004 року у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Встановивши, що до відділу Державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області ОСОБА_6 03 березня 2016 року подано виконавчий лист, виданий 02 березня 2016 року Ірпінським міським судом Київської області про стягнення з ОСОБА_4 на її користь суми у розмірі             19 091,40 грн., на підставі рішення Апеляційного суду Київської області                       від 08 лютого 2016 року, строк пред'явлення якого до виконання не закінчився, він відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження», при цьому заявник просив одночасно з відкриття виконавчого провадження накласти арешт на майно боржника у межах стягуваної суми, суди дійшли правильного висновку про безпідставність вимог скарги ОСОБА_4, оскільки державний виконавець діяв у межах вимог статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваний постанов.
 
Доводи касаційної скарги про те, що державному виконавцеві було відомо, що він не ухиляється від виконання рішення суду від 08 лютого 2016 року та частково приступив до його виконання, сплативши стягувачеві 1 400 грн. 21 березня                2016 року, не свідчить про незаконність оскаржуваних постанов державного виконавця та судових рішень у даній справі, оскільки державним виконавцем правильно було виконано імперативну вимогу частини першої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваний постанов, про прийняття виконавчого документа, який відповідає вимогам вказаного Закону України, до виконання і відкриття виконавчого провадження. Державним виконавцем також законно було накладено арешт на майно боржника у межах суми боргу одночасно з відкриттям виконавчого провадження, відповідно до наданих частиною другою статті 25 вказаного Закону України повноважень. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець прийняла незаконну постанову про стягнення з нього виконавчого збору від 28 березня 2016 року не заслуговують на увагу та не беруться до уваги колегією суддів, оскільки дана обставина не може вплинути на законність оскаржуваних постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника, а вимоги про скасування наведеної постанови заявником у суді першої інстанції не заявлялися, у той час, як суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).
 
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_4, а апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляційною скаргою останнього, вірно залишив без змін законне та обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 липня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Д. Д. Луспеник
 
Б.І. Гулько
 
Ю.В. Черняк