Постанова 
Іменем України
 
04 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 440/1441/15
провадження № 61-8430св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_3, на рішення Буського районного суду Львівської області від 07 липня 2016 року у складі судді Журибіди Б. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Зверхановської Л. Д., Цяцяка Р. М., Шеремети Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 21 серпня 2004 року її батько ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів усе належне йому майно дружині - ОСОБА_2 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер, у зв'язку із чим відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 1,6337 га, розташовану на території Чанижської сільської ради Буського району Львівської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; майновий пай у розмірі 6 247 грн, що становить 0,74 % пайового фонду сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Каменяр», що розташоване у с. Чаниж Буського району Львівської області; житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка знаходиться на території  сільської ради Буського району Львівської області для будівництва та обслуговування житлового будинку. 
 
Про відкриття спадщини після ОСОБА_4 вона дізналася у серпні 2015 року, оскільки проживала окремо від спадкодавця  й не знала про його смерть. 
 
Посилаючись на нікчемність заповіту ОСОБА_4 та її незнання про смерть батька, просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після ОСОБА_4 тривалістю два місяці. 
 
У липні 2016 року ОСОБА_2 подала заперечення на позов, у якому вказувала про те, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доків того, що строк для подання заяви про прийняття спадщини пропущено нею з поважних причин. Незнання про смерть батька вказує на неналежне виконання позивачем обов'язку піклуватися про батьків, як це передбачено статтею 172 Сімейного кодексу України, та не є підставою для поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини. 
 
Рішенням Буського районного суду Львівської області від 07 липня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що пропущення строку понад 10 років для подання заяви про прийняття спадщини відбулось з поважних причин, пов'язано з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для прийняття спадщини після ОСОБА_4
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року рішення Буського районного суду Львівської області від 07 липня 2016 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_4 склав заповіт на ім'я своєї дружини ОСОБА_2, яка прийняла спадщину за заповітом. ОСОБА_1 не має права на спадкування після його смерті за законом. 
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року, ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанції не встановлено всіх фактичних обставин справи, належним чином не досліджено наявні в матеріалах справи докази, у зв'язку із чим ухвалено незаконні судові рішення.
 
Відзив на касаційну скаргу не подано. 
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-7111 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Пунктом 4 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами встановлено, що 21 серпня 2004 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів усе належне йому на день смерті майно дружині - ОСОБА_2 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.
 
Після ОСОБА_4 відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 1,6337 га, розташовану на території Чанижської сільської ради Буського району Львівської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; майновий пай у розмірі 6 247 грн, що становить 0,74 % пайового фонду сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Каменяр», що розташоване у с. Чаниж Буського району Львівської області; житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка знаходиться на території  сільської ради Буського району Львівської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку. 
 
ОСОБА_2 прийняла спадщину після чоловіка, у встановленому законом порядку, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, виданими 09 березня 2006 року державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Львівської області. 
 
Про відкриття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, позивач дізналася у серпні 2015 року, оскільки проживала окремо від спадкодавця й не знала про його смерть. 
 
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
 
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). 
 
Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
 
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
За змістом  цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
 
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 склав заповіт на ім'я своєї  дружини - ОСОБА_2, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину. Позивач є спадкоємицею за законом та, за наявності заповіту, не має права на спадкування. Крім того, заповіт, складений ОСОБА_4 21 серпня 2004 року, у встановленому законом порядку ніким не оспорювався та недійсним не визнавався. 
 
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів пропущення строку прийняття спадщини після батька з поважних причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами на вчинення цих дій. Сам по собі факт відсутності інформації про смерть спадкодавця не є поважною причиною такого пропуску. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_3, залишити без задоволення.
 
Рішення Буського районного суду Львівської області від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                                 О. В. Білоконь

                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Є. В. Синельников 

                                                                                                             Ю. В. Черняк