Постанова
Іменем України
01 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 303/5879/16-к
провадження № 51-126 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої                ОСОБА_6 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області   від 02 листопада 2016 року та на вирок Апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2017 року  у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016070040001572, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , громадянки України, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1            в с. Загаття Іршавського району Закарпатської області, зареєстрована                         та проживає на АДРЕСА_1 ,      
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області                         від 02 листопада 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання  у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання                                 з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено обов`язок не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 25 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Прийняте рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона  19 липня 2016 року близько 08.10 годині, керуючи автомобілем «ВАЗ 21099» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , при виїзді з парковки супермаркету «Sirveiend» на вул. Т. Масарика, 19 у м. Мукачеві, рухаючись                    зі швидкістю 15 км/год в напрямку кругового руху, в порушення вимог дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху не забезпечила безпеку дорожнього руху, не врахувала дорожню обстановку, що склалася, не дала дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя, внаслідок чого допустила зіткнення з двоколісним транспортним засобом марки «Viper 125» під керуванням ОСОБА_7 , який рухався по головній дорозі.                   У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження.        
Вироком Апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2017 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасовано та призначено засудженій покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки   з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.                        На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання              з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено обов`язок                       не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом                         з питань пробації. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вироки місцевого                      та апеляційного судів скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Заперечує свою винуватість у вчиненні злочину, за який її засуджено. Настання суспільно небезпечних наслідків пов`язує з протиправними діями потерпілого. Вказує, що не давала згоду на розгляд обвинувального акта                      в спрощеному провадженні, а тому суд безпідставно в порушення вимог              ст. 382 КПК ухвалив вирок без дослідження доказів по справі, чим порушив                   її право на справедливий суд.    
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу необгрунтованою та просила відмовити у її задоволенні.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати                              та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Зі змісту касаційної скарги засудженої ОСОБА_6 убачається, що вона, надаючи оцінку доказам, по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.  
Разом із тим, як видно з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину зроблено                              з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу. 
Висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 суд дійшов на підставі аналізу показань потерпілого ОСОБА_7 про обставини дорожньо-транспортної пригоди, даних протоколу огляду місця події від 20 липня 2016 року, даних висновків судових експертиз, а також показань самої засудженої, яка в судовому засіданні повністю визнала свою вину та попросила вибачення у потерпілого.
Дослідивши вказані докази, суд визнав їх достатніми для доведення винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК кваліфіковані правильно.
Доводи ОСОБА_6 про порушення принципу безпосередності дослідження доказів, яке, на думку засудженої, полягає у розгляді обвинувального акта                          у спрощеному провадженні, є безпідставними та не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки відповідно до вимог статтей 381, 382 КПК, на порушення яких              є посилання у касаційній скарзі, можливість здійснення спрощеного провадження в суді першої інстанції передбачена лише щодо кримінальних проступків і не може мати місце у випадку вчинення злочину. 
Як видно з матеріалів справи, суд у відповідності з вимогами ст. 349 КПК                       в судовому засіданні дослідив докази у тому обсязі, як про це просили учасники судового провадження. Зокрема, допитав обвинувачену, потерпілого, дослідив висновки судових експертиз, протокол огляду місця події, постанови слідчого про визнання та приєднання до справи речових доказів. Клопотань про дослідження інших доказів на підтвердження чи спростування висунутого ОСОБА_6 обвинувачення учасники судового провадження не заявляли.
Таким чином, безпосередньо дослідивши надані сторонами кримінального провадження докази, врахувавши позицію обвинуваченої, яка повністю визнала вину, позицію її захисника, який також не заперечував проти обвинувачення, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6                   у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та ухвалив вирок, який відповідає вимогам статтей 370, 374 КПК.
В апеляційному порядку вирок місцевого суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_6 не оскаржувався, тому заперечення засудженою своєї вини                              у касаційній скарзі, з огляду на закріплені у статтях 433, 438 КПК повноваження суду касаційної інстанції, колегія суддів вважає неспроможними.
Апеляційний суд, переглянувши вирок в межах апеляційної скарги прокурора на м`якість призначеного покарання, надав належну оцінку доводам щодо необхідності застосування до ОСОБА_6 додаткового покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та, навівши докладні мотиви прийнятого рішення, ухвалив у цій частині новий вирок, який відповідає вимогам ст. 420 КПК.
При цьому у касаційній скарзі засуджена не порушила питання про перевірку законності вироку апеляційного в частині призначеного покарання.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були                        б підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено.                                                               
За таких обставин, касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
Враховуючи викладене, керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом                 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області                                  від 02 листопада 2016 року з урахуванням вироку Апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2017 року, а також вирок Апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                           ОСОБА_3