Постанова
Іменем України
 
6 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 2/1522/6620/12
провадження № 61-1163 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого   Стрільчука В. А.,
суддів:              Олійник А. С.,                                          Погрібного С. О., 
                           Ступак О. В. (суддя-доповідач),          Усика Г. І.,      
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», Департамент міського господарства Одеської міської ради,
третя особа -Приморська районна адміністрація Одеської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси                              від 31 січня 2014 року у складі судді Абухіна Р. Д. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Черевка П. М.,                               Сватаненка В. І., Артеменка І. А., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
У березні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Приморська районна адміністрація Одеської        міської ради, про поділ спільної часткової власності. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у зв'язку з розпорядженням органу приватизації від 3 вересня                              1996 року № 85513 він отримав свідоцтво на право власності № 11-7976 на                             321/1000 частки квартири АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі загальною площею 170,8 кв. м проживають ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Частки квартири розділені таким чином:                321/1000 частки належать ОСОБА_5; 271/1000 - на праві користування належать ОСОБА_3; 408/1000 частки квартири належать ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Зазначив, що між сторонами у справі виникають суперечки стосовно порядку користування і володіння загальною площею, тому позивач вважає необхідним розділити вищезазначену квартиру на дві окремі, а саме: виділити в натурі дві частки із майна, що є в спільній частковій власності.
 
У серпні 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Комунального                  підприємства «Міське агентство з приватизації житла» (далі - КП «Міське агентство з приватизації житла»), Департаменту міського господарства Одеської міської ради (далі - ДМГ ОМР), третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради (далі - Приморська РА ОМР), про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, витребування майна із незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні загальним приміщенням комунальної квартири та приведення приміщення в первісний стан. На обґрунтування своїх вимог послалися на те, що на підставі рішення Первомайської міської ради народних депутатів від 4 травня 1982 року № 349 та рішення Виконавчого комітету                   Жовтневої районної ради народних депутатів від 1988 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1,                                із 1982 року та 1988 року відповідно, де і проживають до цього часу. Бажаючи                      реалізувати своє право на приватизацію, вони звернулися до КП «Міське агентство з приватизації житла» з наміром приватизувати займану ними площу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 52,24 кв. м. Після виготовлення технічного паспорта інженером КП «Міське агентство з приватизації житла» від 27 квітня 2012 року позивачам було відмовлено в приватизації, оскільки згідно з відомостями технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 та інших архівних документів у позивачів у фактичному користуванні знаходиться менше площі, ніж необхідно, а саме: власником ОСОБА_5 самочинно відокремлено частину житлової кімнати № 11 загальною площею 9,3 кв. м. (9,3 - 4,1 = 5,2); відповідно до  експлікації внутрішньої площі до плану житлового будинку технічного паспорта від 27 квітня 2012 року антресоль площею 16,0 кв. м, яка на плані зображена під                          № 15, знаходиться в загальному користуванні трьох сімей, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, а коридор під № 3 площею 6,8 кв. м знаходиться у власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5.
 
Ухвалою Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 1 листопада 2013 року позов ОСОБА_5 залишено без розгляду.
 
Представники відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, заперечили проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог. Зокрема, представник відповідача ОСОБА_5 зазначив, що ОСОБА_3 продала частину житлової кімнати ОСОБА_5, про що свідчить її розписка від 7 червня 1999 року, а також подав заяву про застосування строку позовної давності.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2014 року з урахуванням ухвали цього суду від 7 листопада 2014 року про виправлення описки позов            ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково.
 
Визнано частково недійсним розпорядження органу приватизації від 3 вересня               1996 року № 85513 та свідоцтво на право власності від 3 вересня 1996 року на 321/1000 частини квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 у частині приватизації Ѕ частини приміщень за №№ 1, 3 цієї квартири.
 
Визнано частково недійсним розпорядження органу приватизації від 31 жовтня       1996 року № 85792 та свідоцтво на право власності від 31 жовтня 1996 року на 408/1000 частини квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6 у частині приватизації Ѕ частини приміщень №№ 1, 3 цієї квартири.
 
Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не чинити ОСОБА_3,                   ОСОБА_4 перешкод у користуванні та розпорядженні нежилими приміщеннями №№ 1, 3, 15 квартири АДРЕСА_1.
 
Зобов'язано ОСОБА_5 привести в первинний стан кімнату № 11 квартири АДРЕСА_1 шляхом знесення перегородки, яка розділила кімнату на дві кімнати площами 5,2 кв. м та 4, 1 кв. м відповідно.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що під час розгляду справи встановлено факт порушення відповідачами конституційних прав позивачів, які передбачені статтею 41 Конституції України. Зокрема, зазначено, що позивачі мають право користування підсобним приміщенням № 15- антресоллю площею 16 кв. м, яка є приміщенням загального користування, і для цього у позивачів повинен бути прохід (коридор), який у технічному паспорті значиться під № 3 площею 6,8 кв. м, який у свою чергу станом на 1996 рік був власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а на теперішній час є власністю ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про витребування майна із незаконного володіння, суд виходив із того, що позивачі на час звернення до суду із цим позовом не є співвласниками квартири АДРЕСА_1, а є користувачами та бажають шляхом приватизації оформити у власність займану ними площу цієї квартири.
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 - відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2014 року залишено без змін.
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд повно та всебічно дослідив обставини у справі та надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.
 
У травні 2016 року ОСОБА_5 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, які заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційну скаргу мотивовано тим, що позовні вимоги не доведені й необґрунтовані належним чином, тому суди помилково вважали порушеними права позивачів. Крім того, зазначено про безпідставність позовних вимог із посиланням на письмові розписки позивачів щодо вирішення питання переобладнання квартири зі сплатою компенсації.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 6 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі, а ухвалою від 13 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2018 року до Верховного Суду передановищевказану цивільну справу.
 
Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін з огляду на таке.
 
Судом установлено, що на підставі рішення Первомайської міської ради народних депутатів від 4 травня 1982 року № 349 та рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 1988 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, з 1982 року та 1988 року відповідно. За вищевказаною адресою вони мешкають до теперішнього часу.
 
Маючи намір приватизувати займану площу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 52,24 кв. м, позивачі звернулися до                      КП «Міське агентство з приватизації житла». Після виготовлення технічного паспорта інженером КП «Міське агентство з приватизації житла» у квітні 2012 року відмовлено позивачам у приватизації, оскільки згідно з відомостями технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 та інших архівних документів, у позивачів у фактичному користуванні знаходиться менше площі, ніж необхідно, а саме: власником ОСОБА_5 самочинно відокремлено частину житлової кімнати № 11 загальною площею 9,3 кв. м (9,3 - 4,1 = 5,2); згідно з експлікацією внутрішньої площі до плану житлового будинку технічного паспорта від 27 квітня 2012 року антресоль, яка на плані зображена під № 15, площею 16 кв. м знаходиться в загальному користуванні трьох сімей, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, а коридор під № 3 площею 6,8 кв. м знаходиться у власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5.
 
Згідно з розпорядженням органу приватизації від 3 вересня 1996 року № 85513                      ОСОБА_5, який мешкає у двох кімнатах квартири, передано у власність 321/1000 частини квартири АДРЕСА_1, які у свою чергу складаються з житлової кімнати № 7 площею 17,6 кв. м, житлової кімнати № 8                          площею 15,8 кв. м, коридору № 9 площею 4,3 кв. м, коридору № 10 площею 3,3 кв. м, вбиральні № 2 площею 1,4 кв. м та частки загальних приміщень.
 
На підставі розпорядження органу приватизації від 3 вересня 1996 року № 85513                    ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким,                             ОСОБА_5 є власником 321/1000 частини квартири АДРЕСА_1, площею 55,17 кв. м.
 
Згідно з розпорядженням органу приватизації від 31 жовтня 1996 року № 85792                      ОСОБА_6, який на той час мешкав у двох кімнатах квартири, передано у власність 408/1000 частини квартири АДРЕСА_1, які у свою чергу складаються з житлової кімнати № 5 площею 17,0 кв. м, житлової кімнати № 6 площею 30,9 кв. м, вбиральні № 4 площею 1,3 кв. м та частки загальних приміщень.
 
На підставі розпорядження органу приватизації від 31 жовтня 1996 року № 85792                  ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким                      ОСОБА_6 є власником 408/1000 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 69,55 кв. м.
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 6 листопада 1996 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_10 купила 408/1000 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 69,55 кв. м.
 
Згідно з договором дарування від 24 травня 1999 року ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у рівних частках кожен прийняли в дар 408/1000 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 69,55 кв. м, яка вцілому складається з семи кімнат загальною площею                      170,7 кв. м, у тому числі житловою - 111,9 кв. м.
 
Відповідно до рішення товариського суду при ЖЕУ-14 Жовтневого району                                     від 13 вересня 1984 року у справі № 5 за ОСОБА_11, яка була зареєстрована за цією адресою та була піклувальницею ОСОБА_3 (до шлюбу - ОСОБА_3), визнано право користування загальним приміщенням - кухнею під № 1. Це право збереглося також за особами, які зареєстровані та мешкають на тій самій площі, що і ОСОБА_11, тобто позивачами.
 
На підставі наявних у справі доказів суд установив, що позивачі мають право користуватися підсобним приміщенням - антресоллю під № 15 площею 16,0 кв. м, яка є  приміщенням загального користування, але для цього у позивачів повинен бути прохід (коридор), що на технічному паспорті відображено під № 3 площею 6,8 кв. м, який у свою чергу станом на 1996 рік був власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а на теперішній час - власністю ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
 
Згідно зі змістом статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
 
За приписами статті 65-1 ЖК УРСР наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати разом з ними займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених законодавством.
 
Відповідно до статей 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир у власність здійснюється за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають з наймачем, або за якими зберігається право на житло.
 
У пунктах 18-28 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15 вересня 1992 року № 56 (чинне станом на 1996 рік) громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації з заявою, до якої додається згода всіх членів сім'ї, з довідкою про склад сім'ї наймача та займані ними приміщення, посвідчена підприємством, що обслуговує житловий будинок.
 
Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції 1996 року) допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачам.
 
У пункті 6.2 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, у комунальній квартирі, жилому блоці (секції) у гуртожитку, де мешкають два і більше наймачі, загальна площа, що передається у власність громадян, визначається як сума площ займаних наймачами жилих кімнат (з урахуванням відповідних коефіцієнтів площі, розташованих у них веранд, засклених балконів, лоджій, холодних комор, відкритих балконів, лоджій та терас) та площі підсобних приміщень, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат.
 
За встановлених судом обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду про часткове задоволення позову у зв'язку з доведеністю та підставністю позовних вимог про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, усунення перешкод у користуванні загальним приміщенням комунальної квартири та приведення приміщення в первісний стан.
 
Посилання представника ОСОБА_5 на те, що питання щодо розподілу квартири                    АДРЕСА_1 на дві окремі квартири було давно вирішено між мешканцями цієї квартири, що підтверджується розпискою   ОСОБА_3 від 7 червня 1999 року про отримання нею 400 доларів США, суд обгрунтовано вважав безпідставним, зазначивши, що ОСОБА_3, не будучи співвласником цієї квартири, не мала права розпоряджатися площею цієї квартири, яка належить державі.
 
При цьому суд правильно вважав, що позивачами не пропущено строку позовної давності, оскільки їм стало відомо про порушення їхніх прав на приватизацію після виготовлення технічного паспорта інженером КП «Міське агентство з приватизації житла» та відмови у приватизації житла, а саме 27 квітня 2012 року.
 
Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
 
Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що у справі відсутні будь-які докази того, що коридор № 3 площею 6,8 кв. м повинен бути у користуванні позивачів, а знаходиться у власності відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що позивачами не надано жодних доказів того, що вони мають будь-які перешкоди в користуванні спірним приміщенням у вищевказаній квартирі, а також доказів того, що ОСОБА_5 самочинно відокремив частину житлової кімнати, спростовуються установленими судами обставинами справи на підставі всебічно досліджених у справі доказів, зокрема технічного паспорта на вказану вище квартиру. Указані доводи були предметом детального дослідження й ретельної оцінки судами попередніх інстанцій по суті вирішення спору, тому вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій проігнорували той факт, що ОСОБА_3 надала свою письмову згоду на зміну квартирного статусу із комунальної квартири на самостійну (розписка від 7 червня 1999 року), а самочинне відокремлення було зроблено особисто ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (розписка                                           від 22 листопада 2011 року), є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, які надали належну оцінку зазначеним обставинам, а саме: розписку від 7 червня 1999 року суди обґрунтовано вважали недопустимим доказом у справі. Стосовно розписки від 22 листопада 2011 року, то вона не досліджувалася судами попередніх інстанцій як доказ у справі, і згідно з матеріалами справи на неї не посилався відповідач як на обґрунтування заперечень проти позову, так і доводів апеляційної скарги. Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними                       обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на безпідставність позовних вимог про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва на право власності, оскільки позивачі неодноразово відмовлялися від права користування антресоллю, про що свідчать, у тому числі їхні письмові розписки, є помилковими за встановлених обставин про те, що позивачі мають право користування спірним приміщенням загального користування, тому їхнє право користувачів підлягає захисту в обраний ними спосіб. Щодо розписок, то ці доводи були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення, тому ці доводи, а також посилання на порушення судами норм процесуального права, а саме: статті 10, 60, 179 ЦПК України, також зводяться до переоцінки доказів.
 
Помилковими є доводи касаційної скарги щодо строку позовної давності, адже, як установив суд, про порушення прав на приватизацію позивачам стало відомо після виготовлення технічного паспорта інженером КП «Міське агентство з приватизації житла» та відмови у приватизації житла, що мало місце 27 квітня 2012 року, а до суду із позовом вони звернулися в серпні 2012 року, таким чином, не пропустили установленого законом строку позовної давності.
 
Щодо посилань заявника на ознаки шахрайства в діях позивачів, то вони не підтверджені належними доказами, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Те саме стосується доводів щодо наданого позивачами технічного паспорта, який, на думку заявника, виданий із порушенням процедури, визначеної Порядком проведення технічної інвентаризації нерухомого майна та складання технічних паспортів.
 
Твердження заявника щодо приховання позивачем факту існування окремої зі всіма зручностями квартири є безпідставним, не впливає на правильність висновків судів за встановлених обставин справи та відповідним їм правовідносинам. 
 
Доводи касаційної скарги щодо судової будівельно-технічної експертизи не спростовують висновків судів, які є достатньо повними та обґрунтованими на підставі належним чином установлених обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий                                                               В. А. Стрільчук

 
Судді:                                                                          А. С. Олійник

 
                                                                                                         С.О. Погрібний

 
                                                                                                         О.В. Ступак

 
                                                                                                         Г.І. Усик