ПОСТАНОВА
Іменем України

20 лютого 2018 року 
Київ
справа №826/6280/13-а
адміністративне провадження №К/9901/2848/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 

судді-доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф.,

розглянувши касаційну скаргу розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року (суддя  Шрамко Ю.Т.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року (судді: Горяйнов А.М., Мамчур Я.С.,       Шостак О.О.) у справі №826/6280/13-а за позовом Північного державного регіонального геологічного підприємства «Північгеологія» до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у  м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:
Північне державне регіональне геологічне підприємство «Північгеологія» (далі - позивач, підприємство «Північгеологія») звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №0003752250/11740, №0003742250/11741, №0003722250/1173 та №0003712250/11742 від     29 листопада 2012 року.
В обґрунтування позовних вимог підприємство «Північгеологія» посилається на відсутність порушень вимог податкового законодавства при формуванні витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським операціям з придбання товарів у ТОВ «Гідротехнобур» та ТОВ «Берніс Продукт».
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року, задоволено адміністративний позов. Визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення від 29 листопада 2012 року №0003752250/11740, №0003742250/11741, №0003722250/11743, №0003712250/11742. Стягнено з Державного бюджету України на користь позивача судовий збір у розмірі 2 259,59 грн.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з думкою якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що позивач належними доказами підтвердив правомірність своїх дій щодо формування податкового кредиту та витрат на підставі документів, складених  ТОВ «Гідротехнобуд» та ТОВ «Берніс Продакт». Крім того, позивач самостійно виключив зі складу від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток суму від'ємного значення, що виникла у попередніх податкових періодах, ніж 2012 рік та зазначили, що позивач не зобов'язаний сплачувати відповідний збір за відходи, вивезення яких здійснює спеціалізоване підприємство.
Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, контролюючий орган подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня   2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року та ухвалити нове рішення яким, відмовити у задоволенні позовних вимог підприємства «Північгеологія».
У доводах касаційної скарги відповідач обмежується виключно дублюванням окремих положень акту перевірки позивача, посилається на невідповідність висновків судів першої та апеляційної інстанцій обставинам справи, натомість доводів щодо неправильного застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права не наводить. 
Підприємство «Північгеологія» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу контролюючого органу залишити без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, з посиланням на необґрунтованість такої скарги, з огляду на відсутність у діях позивача протиправного діяння, що призвело до неналежного виконання вимог податкового законодавства.
Касаційний розгляд справи проведено у попередньому судовому засіданні, відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, що діє з 15 грудня 2017 року).
Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що уповноваженими особами контролюючого органу проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1 жовтня 2009 року по 30 червня 2012 року, з питань дотримання валютного законодавства за період з 1 жовтня 2009 року по 30 червня 2012 року, про що складено акт №5726/2250/25398506 від 9 листопада 2012 року, яким встановлено порушення позивачем вимог пункту 150.1 статті 150 Податкового кодексу України, у результаті чого позивачем завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за 2-4 квартали   2011 року на суму 5 075 492,00 грн та занижено об'єкт оподаткування на суму 4 018 586,00 грн, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 695 079,00 грн; підпунктів 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, у результаті чого завищено податковий кредит на загальну суму 391 118,00 грн; пункту 4 «Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору», підпункту 3.1 пункту 3, підпункту 6.4 пункту 6 «Інструкції Про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища», що свідчить про заниження суми податкового зобов'язання по збору за забруднення навколишнього природного середовища на загальну суму 4 790,22 грн; статей 240, 242, 246, пункту 249.6 статті 249 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податкового зобов'язання по екологічному податку на загальну суму 2 875,29 грн.
На підставі акту перевірки контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 29 листопада 2012 року №0003752250/11740, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 782 763,25 грн, з яких за основний платіж - 695 079,00 грн та штрафні (фінансові) санкції - 87 684,25 грн; №0003742250/11741, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 488 897,50 грн, з яких основний платіж - 391 118,00 грн та штрафні (фінансові) санкції - 97 779,50 грн; №0003712250/11742, яким збільшено суму грошового зобов'язання за надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах на загальну суму 3 595,11 грн, з яких основний платіж - 2 875,29 грн та штрафні санкції - 719,82 грн; №0003722250/111743, яким збільшено суму грошового зобов'язання за збори за забруднення навколишнього природного середовища на загальну суму 5 976,28 грн, з яких основний платіж 4 781,02 грн та штрафні санкції - 1 195,26 грн. 
За результатами адміністративного оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень, контролюючий орган рішенням від 8 лютого 2013 року №1299/10/12-1-13 залишив без змін податкові повідомлення-рішення від 29 листопада 2012 року №0003752250/11740 та №0003742250/11741, скасував податкове повідомлення-рішення №0003722750/11743 у частині основного платежу у розмірі 487,00 грн та в частині штрафних санкцій у розмірі 121,75 грн, в іншій частині вказане повідомлення-рішення залишено без змін та скасував податкове повідомлення-рішення від 29 листопада 2012 року №0003712250/11742 у частині штрафних санкцій у розмірі   15,69 грн, в іншій частині вказане податкове повідомлення-рішення залишено без змін. 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
З огляду на те, що спірні правовідносини щодо формування позивачем витрат та податкового кредиту виникли у період 2009 та 2012 років, застосуванню підлягають як норми Податкового кодексу України, що набрали чинності з 1 квітня 2011 року, так і норми Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та Закону України «Про податок на додану вартість».
Так, відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.
Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 вказаного Закону встановлено, що до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.
Згідно із нормою абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.
Встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі не дозволяється (пункту 5.10 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»)
Аналогічні правові норми містять пункт 138.2 статті 138 та підпункт 139.1.9 пункту  139.1 статті   139 Податкового кодексу України.
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Статтею 1 цього ж Закону визначено, що первинний документ як документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Отже, виходячи з  вказаних норм податкового законодавства, до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами.
З матеріалів справи вбачається, що позивач сформував валові витрати на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, отриманих від вказаних контрагентів, та у зв'язку з оплатою вартості придбаних товарів, що відповідає наведеним вимогам законодавства.
Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.
За змістом положень підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. 
Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи  митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпункту 7.2.6 цього пункту).
Отже, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкових накладних, виданих йому підприємствами-контрагентами, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарських операцій, що також узгоджується з приписами підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України.
Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).
Аналогічні норми закріплені пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України. 
З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у спірний період позивач мав господарські відносини  з ТОВ «Берніс Продакт» на підставі договору №68-10.11 від 14 жовтня 2011 року, за умовами якого ТОВ «Берніс Продакт» зобов'язалось поставити позивачу агрегати бурової установки УРБ-2А-2, кількість, асортимент та вартість яких визначається у рахунках та накладних, а підприємство «Північгеологія» зобов'язувалося здійснити перевезення товару самостійно.
Про фактичне виконання вказаних господарських відносин свідчать наявні у матеріалах справи копії рахунків-фактур №543 від 26 жовтня 2011 року, платіжних доручень №954 від 27 жовтня    2011 року та №826 від 27 жовтня 2011 року, податкової накладної №556 від 27 жовтня 2011 року, видаткової накладної №556 від 27 жовтня 2011 року, прибуткового касового ордеру №551 від    27 жовтня 2011 року, акту на встановлення і списання обертача бурової установки від 27 грудня  2011 року та акту списання матеріалів, використаних при бурінні свердловини від 31 серпня  2012 року, що підтверджує  передачу товару від ТОВ «Берніс Продакт» до позивача, прийняття його на баланс підприємства та використання в межах господарської діяльності.
Крім того, позивач мав господарські відносини з ТОВ «Гідротехнобуд» на підставі договорів  №14/05-10 від 25 травня 2010 року про поставку труб сталевих та устаткування з нержавіючої сталі для облаштування гідрогеологічної свердловини; №28/28/10 від 21 березня 2011 року про виконання геологорозвідувальних робіт в рамках території аркушу М-36-XXI (Черкаси); № 80/11-к від 1 липня 2011 року про проведення гідрогеологічного випробування 4-х експлуатаційних свердловин ПАТ «Оболонь» електронасосом, спостереження за зниженням та відновленням їх рівня; №22-08.11 від 15 липня 2011 року про виконання робіт з буріння двох розвідувальних свердловин; №186/08 від 18 липня 2011 року про здійснення цементації затрубного простору та відкачки води в свердловині, про фактичне виконання яких свідчать копії рахунків-фактур, програм виконання робіт, відповідних технічних завдань, кошторисів, актів здачі-приймання виконаних робіт, платіжних доручень та податкових накладних.
Про подальше використання придбаного товару у власній господарській діяльності свідчать договори укладені позивачем з  ІП «Кока-Кола Бевериджиз Україна Лімітед», Головним навчальним центром «Зелена Буча» УДППЗ «Укрпошта», ДП НАК «Надра України» «Центрукргеологія»,    ЗАТ «Оболонь».
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що вказані документи оформлені з дотримання вимог частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та містять у собі відомості щодо асортименту, обсягу та вартості робіт, які узгоджуються між собою. 
Разом з тим, посилання контролюючого органу на висновок експерта №607 від 7 листопада             2012 року, постанову про порушення кримінальної справи №71-00217, акт перевірки 11 січня            2012 року №53/23-3/37045665, висновки ГВПМ ДПІ у Голосіївському районі м. Києва ДПС від  28 березня 2012 року №78/26-1/52/5 та від 09 квітня 2012 року №122/07-1/52, обґрунтовано відхилені судами попередніх інстанцій, оскільки вказані документи не містять встановлених обставин, які б свідчили про невиконання ТОВ «Берніс Продакт» своїх договірних зобов'язань за господарськими операціями саме по господарських відносинах з позивачем або встановлення обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб'єктами господарської діяльності. 
Доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно контрагента позивача, який би набрав законної сили, під час розгляду справи, контролюючим органом не надано, а отже сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність право позивача на формування податкового кредиту та витрат від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту та витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.
Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено фактичне здійснення господарських операцій з   ТОВ «Гідротехнобуд» та ТОВ «Берніс Продакт».
Крім того, судами встановлено, що позивач у ІІ-ІV кварталах 2011 року самостійно виправив помилку та виключив зі складу від'ємного значення суму, що утворилася за результатами діяльності у податкових періодах, що передують І кварталу 2011 року, що спростовує доводи контролюючого органу, викладені в акті перевірки, про неправомірне включено до валових витрат  ІІ кварталу 2011 року від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток, що утворилося в попередніх податкових періодах та свідчить про неправомірність зменшення розміру від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за ІІ квартал 2011 року.
Відносно правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 29 листопада 2012 року №0003712250/11742 та №0003722250/111743 суди попередніх інстанцій встановили, що з боку позивача відсутній факт перевищення обсягів утворених відходів, оскільки, розміщення відходів, а саме, зберігання та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах у       періоді, що перевірявся, позивач не здійснював. В свою чергу, утворені відходи (відпрацьовані люмінесцентні лампи, металобрухт), відповідно до укладених договорів, передавались позивачем на утилізацію спеціалізованим фірмам та не зберігались на підприємстві позивача, а тому, на кінець звітного періоду об'єкт оподаткування був відсутній, а тому, позивач не є платником збору за забруднення навколишнього природного середовища та екологічного податку.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м.Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359, пунктом 4 частини першої Розділу                              VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 грудня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від   18 вересня 2014 року у справі №826/6280/13-а залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер
І.А. Гончарова 
Р.Ф. Ханова,
Судді Верховного Суду