Постанова 
Іменем України
 
25 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 428/8511/15-ц
 
провадження № 61-9466св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - приватне акціонерне товариство «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія»,
представники відповідача: Джунь Сергій Вікторович, Шевченко Дмитро Валерійович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області у складі судді Олійник В. М. від 18 травня 
2016 року тарішення Апеляційного суду Луганської області у складі колегії суддів: Романченка B. О., Стахової Н. В., Коротких О. Г., від 30 червня 2016 року 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» (далі - ПрАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія») про поновлення строку звернення до суду, поновлення на роботі.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона з 25 травня 2001 року працювала в 
ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» на посаді апаратчика повітрярозділення 4 розряду виробництва № 2 на ділянці азотозабезпечення.
У липні 2015 року вона дізналася, що 15 серпня 2014 року її було звільнено згідно з наказом від 19 лютого 2015 року № 207-лс за прогул без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України).
Вважала звільнення незаконним, оскільки вона з 31 травня 2014 року по 
28 червня 2014 року перебувала у черговій відпустці. З середини травня 
2014 року в районі її місця роботи (м. Лисичанськ) почалися бойові дії. У цей час керівництвом підприємства у зв'язку реальної загрози життю та здоров'ю робітників було прийнято рішення про тимчасову зупинку роботи підприємства та перевезення працівників підприємства, які мешкають у м. Сєвєродонецьку до місця роботи (м. Лисичанськ). 22 червня 2014 року вона разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, змушена була виїхати із зони бойових дій до м. Уфа, Башкортостан. Оскільки життю її дітей тривалий час загрожувала реальна серйозна небезпека, то вона прийняла рішення залишитися у м. Уфі, поки у Лисичанську тривають бойові дії. Дітей почали навчання у школі. Літом 2015 року вона разом з дітьми повернулася в Україну у м. Сєвєродонецьк. 09 липня 2015 року приїхала до місця своєї роботи ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» з метою виходу на роботу. Однак начальник відділу кадрів видала їй на руки трудову книжку, у якій було зроблено запис про звільнення з роботи за прогул на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р м. Лисичанськ та м. Сєвєродонецьк визнано містами, на території яких проводиться антитерористична операція.
Відповідачем визнається наявність небезпечних умов праці на території підприємства, що підтверджено відповідним наказом на підприємстві про обмеження виходів на роботу з травня 2014 року по вересень 2014 року. Невихід на роботу обумовлено виключно наявністю серйозної небезпеки для її життя та здоров'я.
Міністерство соціальної політики України у своїх листах від 08 липня 2014 року, 11 серпня 2014 року, 14 жовтня 2014 року неодноразово зазначало, що «...Працівники, які не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі «прогул». Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посади...»
Вважала причини пропуску строку для звернення до суду поважними, оскільки дізнавшись про своє звільнення 09 липня 2015 року при видачі під розписку трудової книжки її самопочуття різко погіршилося і вона з приводу цього знаходилась на лікарняному, що підтверджено довідкою від 04 вересня 
2015 року.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд: поновити строк звернення до суду; визнати наказ від 19 лютого 2015 року № 207-лс недійсним та поновити її на роботі.
 
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в діях ОСОБА_4 мав місце прогул, звільнення позивача відбулося із порушенням норм трудового законодавства та відмовив в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.
 
Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 30 червня 2016 року рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_4 строк звернення до суду з позовом як такий, що пропущений з поважних причин.
Поновлено ОСОБА_4 на посаді апаратчика повітрярозподілення 4 розряду дільниці азотозабезпечення виробництва 2 з переробки крекировання сірчаної нафти ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія».
 
У задоволенні позовних вимог про визнання наказу від 19 лютого 2015 року 
№ 207-лс про звільнення ОСОБА_4 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України недійсним відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відсутність на роботі позивача була зумовлена необхідністю збереження життя та здоров'я, як свого, так і своїх неповнолітніх дітей, а тому є поважною, у зв'язку з чим, за таким робітником зберігається робоче місце та посада.
 
У липні 2016 року ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційної інстанції повністю, рішення суду першої інстанції змінити, визнавши позовні вимоги ОСОБА_4, як такі, що не підлягають задоволенню в повному обсязі за безпідставністю та у зв'язку із пропуском строку звернення до суду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди вирішуючи спір про поновлення на роботі безпідставно не застосували строк позовної давності звернення до суду з даним позовом, не в повній мірі дослідили всі обставини справи та докази подані під час розгляду справи, неправильно застосувавши норми трудового законодавства до спірних правовідносин, що призвело до неправильного вирішення спору. 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
26 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що з 01 липня 2011 року ОСОБА_4 працювала у відповідача на посаді апаратника повітрярозділення 4 розряду виробництва 
№ 2, ділянка азотозабезпечення за переведенням на підставі наказу 
від 01 липня 2011 року № 260-лс.
З 31 травня 2014 року по 29 червня 2014 року позивач перебувала у основній щорічній відпустці та додатковій за шкідливі умови.
У відповідності до наказу від 21 травня 2014 року № 1195 період з 02 червня 2014 року і до моменту закінчення антитерористичної операції визнано вважати простоєм не з вини працівників товариства, звільнено працівників товариства від необхідності бути присутніми під час простою підприємства на робочих місцях, оплату праці робітникам зазначеним у пункті 1 договору від 31 грудня 2013 року РНБС-У-0040/14 проводити у розмірі 66,7 %.
26 червня 2014 року у відповідності до наказу № 1317 у пункті 1 наказу 
від 21 травня 2014 року № 1195 було внесено зміни та за для підтримки діяльності підприємства включено до роботи зокрема і ділянку азотозабезпечення виробництва № 2 ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія». Також внесено зміни до пункту 2 наказу від 21 травня 2014 року                       № 1195 та зазначено, що звільнено працівників товариства від необхідності бути присутніми під час простою підприємства на робочих місцях, окрім зазначених у підпунктах 1.1, 1.2, пункту 1 наказу.
У відповідності до наказу від 12 серпня 2014 року № 1330 зокрема пунктах 1, 2 керівники структурних підрозділів повинні були організувати роботу з оповіщення працівників про необхідність явки на завод 18 серпня 2014 року, усі працівники 18 серпня 2014 року повинні були прибути на підприємство та у відповідності до пункту 5 приступити до роботи.
Позивача про початок роботи підприємства належним чином повідомлено не було.
У відповідності до акта від 18 серпня 2014 року № 14 деякі робітники, зокрема і позивач ОСОБА_4, були відсутні на робочих місцях 18 серпня 2014 року.
Пізніше, позивач також була відсутня на робочому місці, що підтверджено актами.
15 серпня 2014 року позивача було звільнено з посади за прогул без поважних причин, на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, про що видано наказ 
від 19 лютого 2015 року № 207-лс.
Встановлено, що позивач у період з 22 червня 2014 року по літо 2015 року перебувала разом з неповнолітніми дітьми у м. Уфа Башкортостан Російська Федерація. Вказане підтверджено довідками від 17 серпня 2015 року № 577,                       № 578, про навчання дітей в школі у період з 01 вересня 2014 року по 31 травня 2015 року, корінцями бланку повідомлення про прибуття іноземного громадянина або особи без громадянства, у відповідності до яких кінцевий термін перебування вказано до 20 серпня 2015 року.
 
Відповідно до положень статті 93 ЦК України місцезнаходження юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.
 
Встановлено, що ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія», як станом на 18 серпня 2014 року, так і на даний час фактично розташоване по 
вул. Свердлова, 371 у м. Лисичанську.
 
Відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року розпочата антитерористична операція (далі - АТО) до її закінчення.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення АТО - це визначені керівництвом АТО ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.
 
Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення АТО та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень).
 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року                                      № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Лисичанськ включено до зазначеного переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення АТО» затверджено перелік населених пунктів на території яких здійснювалася АТО.
 
Згідно з додатком зазначеного переліку, м. Лисичанськ Луганської області відноситься до населених пунктів на території яких здійснювалася АТО.
 
Згідно статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
 
Конвенція № 155 про безпеку й гігієну праці та виробниче середовище, яка застосовується до всіх працівників охоплених галузей економічної діяльності, відповідно до статті 13 гарантує працівнику, який залишив робочу ситуацію, яку він мав достатні підстави вважати такою, що становить безпосередню й серйозну небезпеку для його життя або здоров'я, захист від неправомірних наслідків згідно з національними умовами та практикою.
 
Згідно з пунктом "f" статті 19 Конвенції працівник без зволікання повідомляє своєму безпосередньому начальнику про будь-яку ситуацію, яку він має достатні підстави вважати такою, що становить безпосередню й серйозну небезпеку для його життя або здоров'я, доти, доки роботодавець не вжив заходів для її усунення, якщо необхідно, роботодавець не може вимагати, щоб працівники повернулися до робочої ситуації у випадках, коли зберігається пряма й серйозна небезпека для життя чи здоров'я.
 
За положенням про Міністерство праці та соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 30 серпня 2000 року 
№ 1035/2000 Міністерство праці відповідно до покладених на нього завдань проводить інформаційно-роз'яснювальну роботу з питань, що входить до його компетенції.
 
Згідно з листом Міністерства соціальної політики від 08 липня 2014 року 
№ 7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах» працівники, які не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які 
 
залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі «прогул».
 
Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП з працівниками, що є членами первинної профспілкової організації, розірвати трудовий договір з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, можна лише за попередньою згодою профспілки.
 
Згода на звільнення позивача на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, була надана, згідно виписки з протоколу № 254 засідання профкома ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» 
17 лютого 2015 року. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що відсутність на роботі позивача була зумовлена необхідністю збереження життя та здоров'я, як свого так і своїх неповнолітніх дітей, дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням його трудових прав, тому вимоги щодо поновлення на роботі підлягають задоволенню, а наказ від 19 лютого 2015 року № 207-лс про звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин є незаконним та підлягає скасуванню адміністрацією відповідача.
 
Судами встановлено, що про звільнення за прогул ОСОБА_4 дізналася 
09 липня 2015 року, коли у відділі кадрів їй було видано під розписку трудову книжку. Місячний термін звернення до суду спливав 09 серпня 2015 року. Причинами пропуску строку звернення до суду позивач зазначила те, що після того, як дізналася про своє звільнення за прогул, самопочуття різко погіршилося і вона звернулася до лікаря, що підтверджується довідкою від 04 вересня 
2015 року.
З наданої позивачем довідки від 04 вересня 2015 року вбачається, що вона перебувала на лікарняному з 06 серпня 2015 року по 04 вересня 2015 року.
 
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про 

вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
 
Передбачений у статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору та вказаною нормою Закону визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.
 
Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).
 
У відповідності до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
 
Згідно з пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов'язки сторін.
 
Отже, апеляційний суд, встановивши, що зазначені позивачем причини пропуску місячного строку звернення до суду є поважними, дійшов правильного висновку про те, що строк звернення до суду позивачу має бути поновлено.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Луганської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                      В. М. Коротун 
В. П.Курило
М. Є.Червинська