Постанова
Іменем України 
19 квітня 2018 року
м. Київ
справа № 705/2628/14-к
провадження № 51-2108км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,                  
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді  кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 14 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014250250000237, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Гайсинського районного суду Вінницької області за ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого 24 вересня 2013 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 187 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені 
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області 
від  27 грудня 2016 року ОСОБА_6   засуджено: за ч. 1 ст. 187 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 187 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК у строк відбування покарання ОСОБА_6 зараховано термін попереднього ув`язнення з 13 березня 2014 року по 14 жовтня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Задоволено цивільні позови потерпілої та представника потерпілої 
ОСОБА_7  й постановлено  стягнути з ОСОБА_6   на користь ОСОБА_8 –  матеріальну шкоду в розмірі 2 825 грн та 1 000 грн моральної шкоди; на користь 
ОСОБА_9  –  матеріальну шкоду в розмірі 2 222 грн  53 коп та 2 000 грн моральної шкоди. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду   ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він  27 лютого 2014 року близько 23:50, у дворі будинку 
АДРЕСА_2 ,  з метою заволодіння чужим майном, здійснив розбійний напад на громадянку ОСОБА_8 ,  демонструючи та приставляючи до її шиї ніж, після чого шляхом вимагання заволодів майном потерпілої на загальну суму 
3 536 грн.
Крім того, 08 березня 2014 року  близько 1:00 засуджений у дворі будинку АДРЕСА_3 повторно з метою заволодіння чужим майном, здійснив розбійний напад на громадянку ОСОБА_10 , демонструючи та приставляючи до її шиї ніж, завдав їй тілесних ушкоджень у виді перелому кісток носа, після чого шляхом вимагання заволодів майном  потерпілої на загальну суму 1 493 грн.
12 березня 2014 року близько 20:45, повторно,   ОСОБА_6 у дворі будинку АДРЕСА_4 повторно з метою заволодіння чужим майном здійснив розбійний напад на громадянку ОСОБА_7 , завдавши їй тілесних ушкоджень у виді  ушкодження м`яких тканин голови, переривчастого крововиливу в тім`яній ділянці голови, синця на нижній щелепі та садна мочки лівого вуха, які  належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, після цього відкрито викрав майно потерпілої на загальну суму 2 473 грн.
Апеляційний суд  Черкаської області 14 березня 2017 року залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а  вирок місцевого суду – без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. 
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд всупереч статтям 
50, 65 КК при призначенні ОСОБА_6 покарання повною мірою не врахував ставлення засудженого до скоєного злочину, який не визнав вину у вчиненні інкримінованого діяння, ступеня тяжкості вчиненого злочину, а також дані про особу винного, який не має сталих соціальних зв`язків, роботи, раніше судимий за тяжкі корисливі злочини проти власності. Вважає, що призначене засудженому покарання у мінімальному розмірі за ч. 2 ст. 187 КК є надмірно  м`яким. Крім того стверджує, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано залишив поза увагою доводи сторони обвинувачення про допущені судом першої інстанції порушення, який за ст. 59 КК у вироку не визначив частини майна засудженого, яке підлягає конфіскації, водночас не зазначив про конфіскацію всього майна, належного останньому, а тому рішення суду апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор не підтримала касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді  кримінального провадження судом апеляційної інстанції, просила оскаржене судове рішення залишити без змін.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися. До суду касаційної інстанції надійшла розписка засудженого, в якій він підтвердив факт вручення копії ухвали Суду  від 19 лютого 2018 року та просив провести розгляд кримінального провадження без його участі.

Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його дій за частинами 1, 2 ст. 187 КК у касаційній скарзі прокурором не оспорюються і судом касаційної інстанції  відповідно до вищевикладеної норми закону не перевіряються.
Наведені у касаційній скарзі доводи прокурора про м`якість призначеного 
ОСОБА_6 покарання, на думку Суду, є необґрунтованими. 
Відповідно до ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових злочинів. При цьому привиборі заходу примусу підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Разом з тим суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд дотримався наведених вимог закону при призначенні засудженому покарання.
Згідно з вироком,  призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, його ставлення до скоєного, дані про особу винного,  який посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено, а обставиною, що обтяжує покарання останнього, визнано рецидив злочинів.
Врахувавши всі обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку, про необхідність призначення засудженому покарання  за ч. 1 ст. 187 КК у виді позбавлення волі  на строк 5 років, за ч. 2 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. Також суд правильно призначив ОСОБА_6 остаточне покарання на підставі ст. 70 КК.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за клопотанням прокурора, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК повторно дослідив матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, та погодився з висновком місцевого суду про те, що призначене засудженому покарання повною мірою відповідає вимогам ст. 65 КК
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками судіві вважає, що таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Крім того, не ґрунтуються на вимогах закону і доводи прокурора про те, що суд у вироку не визначив частини майна засудженого, яка підлягає конфіскації, водночас  не зазначив про конфіскацію всього майна, належного останньому.
Згідно з ч. 1 ст. 59 КК покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.
Суд, призначаючи за ч. 2 ст. 187 КК основне покарання у виді позбавлення волі, зазначив у вироку про застосування до ОСОБА_6 додаткового покарання у конфіскації майна, а не його частини.  А це, на переконання Суду, не може свідчити про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як стверджує  прокурор у касаційній скарзі.
Доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення в касаційній скарзі прокурора не наведено.
При цьому доводи, наведені в  касаційній скарзі прокурора аналогічні за змістом доводам, викладених в його апеляційній скарзі, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх необґрунтованими, навівши відповідні мотиви та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для їх задоволення. З цим висновком погоджується і Суд касаційної інстанції
Зміст ухвали суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Врахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу  прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями  376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII Верховний Суд
 
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді  кримінального провадження судом апеляційної інстанції, залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Черкаської області  від 14 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню
не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                     ОСОБА_3