Постанова
Іменем України
 
12 квітня 2018 року
місто Київ
справа №545/2544/13-ц
провадження № 61-678св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дукла»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дукла» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року у складі судді Стрюк Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року у складі колегії суддів: Карнауха П. М., Акопян В. І., Лобова О. А.,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дукла» (далі - ТОВ «Дукла») про визнання незаконним наказу про звільнення, визнання формулювання причини звільнення неправильним та зобов'язання внесення змін до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
ОСОБА_2 на обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він з жовтня 2007 року перебував у трудових відносинах із ТОВ «Дукла» на посаді головного інженера. Позивач 02 квітня 2013 року подав заяву про звільнення його з 04 квітня 2013 року із займаної посади у зв'язку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання. Наказом від 11 квітня 2013 року № 78-К ОСОБА_2 звільнено за прогул за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Наказом від 15 квітня 2013 року № 80-К зазначений наказ про звільнення ОСОБА_2 скасовано, про що його повідомлено листом від 15 квітня 2013 року № 160/3, у якому також зазначалося, що позивач продовжує перебувати у трудових відносинах з ТОВ «Дукла». У період з 15 квітня 2013 року до 29 травня 2013 року будь-яких відомостей ОСОБА_2 про його звільнення від ТОВ «Дукла» не надходило, з наказом про звільнення його не ознайомлювали, трудова книжка не видавалась. ОСОБА_2 29 травня 2013 року повторно подав заяву про звільнення із займаної посади головного інженера ТОВ «Дукла» у зв'язку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання з 29 травня 2013 року, проте відомостей щодо його звільнення він не отримав. Наказом від 04 липня 2013 року № 135-К позивача звільнено із займаної посади згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул.
Позивач, неодноразово змінивши та уточнивши свої позовні вимоги, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Дукла» про його звільнення від 04 липня 2013 року № 135-К, визнати формулювання причини звільнення неправильним та зобов'язати відповідача змінити у трудовій книжці запис із формулюванням причин звільнення з роботи - зі «звільнено за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням згідно зі статтею 38 КЗпП України», зазначивши дату звільнення «04 квітня 2013 року», стягнути з ТОВ «Дукла» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки у розмірі 16 397, 66 грн, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з неправильним формулюванням причин звільнення у розмірі 18 835, 15 грн, відшкодувати завдану моральну шкоду у розмірі 5 000, 00 грн, а також стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 3 000, 00 грн.
Як на правові підстави позову ОСОБА_2 навів положення статті 43 Конституції України, статей 21, 23, 38, 47, 49, 127, 235, 237-1, 238 КЗпП України.
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 22 травня 2014 року позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Дукла» про звільнення від 04 липня 2013 року № 135-К, визнано неправильним формулювання причини звільнення та зобов'язано відповідача змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_2 із формулюванням причин звільнення зі «звільнений за прогул без поважних причин за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України», зазначивши дату звільнення «04 квітня 2013 року»; стягнуто з ТОВ «Дукла» на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 21 440, 76 грн; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 1 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 30 липня 2014 року змінено рішення суду першої інстанції, зменшено належну до стягнення суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 440, 76 грн до 16 397, 66 грн.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року ТОВ «Дукла» задоволено частково, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції зважаючи на неповне з'ясування обставин справи з визначенням, що судами порушено принцип диспозитивності цивільного судочинства, який передбачає розгляд судом справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд касаційної інстанцій визначив, що судами не встановлено наявності поважних причин для задоволення вимоги працівника до роботодавця про дострокове розірвання трудового договору, у термін, що є меншим за два тижні, як визначено Законом. Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, не розглянув вимогу позивача про визначення датою його звільнення 04 липня 2013 року. 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Дукла» від 04 липня 2013 року № 135-к про звільнення ОСОБА_2, визнано неправильним формулювання причини звільнення та зобов'язано відповідача змінити запис у трудовій книжці позивача зі «звільнений за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України», зазначивши дату звільнення «16 квітня 2013 року», стягнуто з ТОВ «Дукла» на користь позивача 13 738, 58 грн суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1 000,0 грн суми відшкодування моральної шкоди, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач не надав доказів поважності причин, що слугують підставою для розірвання трудового договору у більш стислий строк, про який він просив, а тому трудовий договір мав бути розірваний з ініціативи працівника за закінченням встановленого частиною першою статті 38 КЗпП України двотижневого строку, який починав перебіг 02 квітня 2013 року та закінчувався 16 квітня 2013 року. Посилання на резолюцію керівника на заяві від 02 квітня 2013 року як на погодження з умовами не спростовує цих висновків, оскільки не звільняє працівника від обов'язку підтвердити певні обставини та не породжує для нього будь-яких наслідків, оскільки вона адресована відповідним службам підприємства.
Суд першої інстанції зробив висновок, що належним днем звільнення ОСОБА_2 є 16 квітня 2013 року, а тому його звільнення 04 липня 2013 року є протиправним. Застосовуючи положення статті 235 КЗпП України, суд першої інстанції зробив висновок про необхідність зміни у трудовій книжці позивача як дати його звільнення з підприємства відповідача, так і формулювання підстав такого звільнення.
Зважаючи на положення частини першої статті 47 та статті 116 КЗпП України, суд зробив висновок, що затримка видачі трудової книжки ОСОБА_2 відбулася з вини відповідача.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року залишено без змін.
Погодившись з встановленими судом першої інстанції обставинами у справі, суд апеляційної інстанції вказав на правильність застосування норм процесуального права й на відсутність порушень норм матеріального права у постановленому судовому рішенні. 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив змінити рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині визначення дати його звільнення, вказавши дату звільнення «04 квітня 2013 року», а в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій. Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що у суду відсутні повноваження на зміну дати звільнення з власної ініціативи, яка не заявлялась позивачем у позовній заяві, також судами першої та апеляційної інстанцій не враховано понесені ним моральні страждання.
ТОВ «Дукла» у поданій касаційній скарзі просило суд касаційної інстанції скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог позову ОСОБА_2 відмовити повністю. 
ТОВ «Дукла» посилалось на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, зазначало про відсутність у суду визначених законодавцем повноважень на зміну дати звільнення працівника й неправильність застосування судами правил статті 235 КЗпП України, погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про визнання незаконним звільнення позивача за прогул. Також відповідач вказав на неправильність розрахунку судами середнього заробітку, належного до стягнення з відповідача, за період з 17 квітня 2013 року до 17 липня 2017 року й зазначив, що висновки судів щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу протиправними діями відповідача, не відповідають фактичним обставинам справи.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою від 07 грудня 2016 року справу призначено до розгляду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного суду 26 грудня 2017 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ТОВ «Дукла» задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК 2004 року), відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 08 листопада 2007 року прийнятий на посаду головного інженера ТОВ «Дукла»; 02 квітня 2013 року він подав заяву про звільнення його із займаної посади у зв'язку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання з 04 квітня 2013 року, тобто за власним бажанням.
Наказом відповідача від 11 квітня 2013 року № 78-К ОСОБА_2 звільнений за прогул згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Відповідно до листків непрацездатності ОСОБА_2 був звільнений від роботи у зв'язку з хворобою з 05 квітня 2013 року до 13 квітня 2013 року, з 22 квітня 2013 року до 30 квітня 2013 року, з 03 травня 2013 року до 10 травня 2013 року.
Наказом від 15 квітня 2013 року № 80-к скасовано наказ від 11 квітня 2013 року № 78-к про звільнення ОСОБА_2 згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку з його виданням у період непрацездатності працівника.
ОСОБА_2 29 травня 2013 року повторно подав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку переходом на іншу роботу та зміною місця проживання з 29 травня 2013 року.
Наказом відповідача від 04 липня 2013 року № 135-К за відсутність на робочому місці з 11 травня 2013 до 04 липня 2013 року ОСОБА_2 звільнений за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Такі дії відповідача не можуть бути визнані правомірними з огляду на такі приписи закону.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що причини розірвання договору на підставі частини першої статті 38 КЗпП України у строк, про який просить працівник, мають об'єктивний характер, підлягають розумному поясненню та обґрунтуванню. Хоча визнання таких причин поважними й залежить від згоди роботодавця, втім під час судового розгляду об'єктивних доказів на підтвердження переходу ОСОБА_2 на нове місце роботи в іншу місцевість до судів першої та апеляційної інстанцій надано не було. Отже, суди таких обставин не встановили, тому роботодавець правомірно не звільнив позивача з 04 квітня 2013 року.
Відповідно до частини другої статті 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Відповідно до наведених правил трудові відносини можуть бути продовжені з працівником, який подав заяву про звільнення у порядку, передбаченому частиною першою статті 38 КЗпП України, лише в разі наявності одночасно двох умов, коли працівник не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору та за умови, коли на його місце не запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору,. Працівник не залишив роботу й продовжує виконувати покладені на нього трудові обов'язки та не вимагає розірвання трудового договору.
Відповідно до встановлених фактичних обставин справи позивач не вийшов на робоче місце, що визначене трудовим договором, не продовжив виконання трудових обов'язків та не відкликав раніше подану заяву про розірвання трудового договору після спливу встановленого законом двотижневого строку.
Встановивши, що позивач не надав доказів поважності причин, що слугували б підставою для розірвання трудового договору у строк, про який він просив, суд першої інстанції надав оцінку усім доказам й, ураховуючи поведінку позивача та відповідача, зробив обґрунтований висновок, що трудовий договір мав бути розірваний з ініціативи працівника із закінченням встановленого частиною першою статті 38 КЗпП Українидвотижневого строку, який почав свій перебіг 02 квітня 2013 року та сплинув 16 квітня 2013 року.
Зважаючи на правила статті 38 КЗпП України, судами правильно враховано й зазначене підтверджується письмовими поясненнями позивача, що ОСОБА_2 зі спливом цього строку не приступив до виконання своїх трудових обов'язків, не відкликав поданої ним заяви про звільнення, не висловив іншим чином намірів про бажання продовження трудових відносин, так само як і після закінчення дії листка непрацездатності, після 13 квітня 2013 року, тобто у розумні строки. 
Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов'язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов'язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов'язки та не продовжує дії трудового договору.
Верховним Судом оцінюються як безпідставні посилання відповідача у поданій касаційній скарзі, що після 16 квітня 2013 року позивач вважав себе працівником ТОВ «Дукла», його зазначено працівником цього підприємства у листках непрацездатності й ним повторно подано заяву про звільнення та, як наслідок, трудові відносини між сторонами продовжували існувати, оскільки помилкове переконання позивача про зазначене й подальші його дії з цього приводу не породжують правових наслідків продовження трудових відносин між позивачем й відповідачем. Принципове значення мають дії позивача, вчинені безпосередньо до дня належного припинення трудових відносин та безпосередньо після цього.
Також суди встановили, що резолюція керівника на заяві позивача від 02 квітня 2013 року про звільнення не доводить ту обставину, що підприємство погодилося з його заявою, та не звільняє працівника від обов'язку підтвердити існування обставин, що передбачені статтею 38 КЗпП України.
З огляду на зазначене суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що днем звільнення позивача з роботи потрібно вважати 16 квітня 2013 року, а звільнення позивача наказом від 04 липня 2013 року                     № 135-К у зв'язку з відсутністю на робочому місці з 11 травня 2013 року до 04 липня 2013 року за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП Україниє незаконним, у зв'язку із чим такий наказ обґрунтовано скасовано судом першої інстанції разом із зміною формулювання причин такого звільнення та дати звільнення, що підтримано судом апеляційної інстанції.
За правилами частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Аналіз змісту частини третьої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 61-1398св18, а тому оскаржувані рішення у цій частині не підлягають скасуванню (з урахуванням положень частини першої статті 403 ЦПК України).
Відповідно до пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно зі статтею 235 КЗпП Україниоплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. У такому випадку суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року - за весь строк вимушеного прогулу. Обов'язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
З огляду на пункт 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Згідно із пунктом 4.2 зазначеної Інструкції про порядок ведення трудових книжок, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
Суди, встановивши, що трудову книжку позивачем отримано на підприємстві лие 17 липня 2013 року з вини відповідача, на підставі статті 47 КЗпП України, частин третьої та п'ятої статті 235 КЗпП України та з урахуванням роз'яснень, викладених у пунктах 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», зробили правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 13 738, 58 грн, з урахуванням довідки підприємства від 10 квітня 2014 року № 131/2, відповідно до якої середньоденна заробітна плата позивача становить 221, 59 грн, та визначили час затримки з 17 квітня 2013 року (день наступний за днем обов'язкового звільнення позивача) до 17 липня 2013 року (день видачі трудової книжки), тобто 62 дні.
Суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок про порушення трудових прав позивача у зв'язку із неправильним формулюванням причин його звільнення, який не міг тривалий час працевлаштуватись на інші підприємства, втім відмовили у цій частині у задоволенні позову з тих підстав, що позивач заявив такі позовні вимоги зі спливом строку, встановленого у статті 233 КЗпП України для подання відповідного позову. За правилом частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи, що трудову книжку ОСОБА_2 отримав 17 липня 2013 року, а заявив позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з неправильним формулюванням звільнення 02 серпня 2013 року, він вчасно звернувся до суду із такою позовною вимогою (том І а.с. 46, зворотній бік).
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відмовив без достатніх правових підстав ОСОБА_2 у задоволенні наведеної позовної вимоги за пропуском строку звернення з відповідним позовом, одночасно встановивши її обґрунтованість, оскільки позивачу неодноразово відмовляли у прийнятті на роботу у зв'язку з неправильним формулюванням причин звільнення.
Верховний Суд визнає висновки судів попередніх інстанцій щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цією позовною вимогою необґрунтованими та помилковими, оскільки вони спростовуються наявністю в матеріалах справи позовної заяви від 02 серпня 2013 року та доповненнями і уточненнями до неї від 25 лютого 2016 року в частині збільшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на його користь.
Зважаючи на наведене, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з визнанням формулювання причини звільнення неправильним підлягає задоволенню за період з наступного дня після дати видачі трудової книжки та до дня працевлаштування. Враховуючи, що в матеріалах справи наявні індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5, відповідно до якої ОСОБА_2 почав отримувати заробіток у листопаді 2013 року, строк вимушеного прогулу у зв'язку з неправильним формулюванням причини звільнення становить 75 робочих днів, тобто з 18 липня 2013 року до 31 жовтня 2013 року, що складає 75 робочих днів та 16 619, 25 грн відповідно (середньоденна заробітна плата у розмірі 221, 59 грн * 75 робочих днів). Доказів працевлаштування позивача з 12 листопада 2013 року судам не надавалось, протилежні обставини не встановлено.
Під час оцінки доводів касаційної скарги ТОВ «Дукла» щодо неврахування судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні судових рішень в частині розрахунку належного до стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суми коштів, що нарахована й виплачена позивачу за час його перебування на лікарняному, Верховний Суд застосовує Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Відповідно до пункту 4 цього Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. 
В основу розрахунку середньої заробітної плати судами взято середньоденну заробітну плату, розраховану відповідно до наданих відомостей ТОВ «Дукла», а тому доводи касаційної скарги суперечать тим доказам, які надавались відповідачем та яким надавалась оцінка судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Суди, встановивши той факт, що порушення законних прав позивача, пов'язаних із незаконним звільненням та затримкою у видачі трудової книжки, призвело до виникнення у нього моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало додаткових зусиль для організації життя, й з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача, обґрунтовано визначили, що розумним та обґрунтованим є розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000, 00 грн.
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, взявши до уваги положення статті 412 ЦПК України, Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість скасування рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Враховуючи, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а також про визнання неправильним формулювання причин звільнення, зміни дати звільнення та відшкодування моральної шкоди пред'явлені позивачем у 2013 році, то судовий збір розраховується відповідно до Закону України «Про судовий збір» (в редакції від 09 червня 2013 року №245-18), відповідно до частини другої статті 4 якого за подання позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,1 мінімальної заробітної плати, встановленої відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» та складає 114, 70 грн. Позовні вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пред'явлено та остаточно визначено розмір цієї вимоги у 2016 році, а тому судовий збір за подання цих позовних вимог з урахуванням їх уточнень станом на 23 березня 2016 року складає відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 26 вересня 2015 року №670-19) 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0, 4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», що дорівнює 551, 20 грн. Зважаючи, що 1 відсоток від ціни позову складає менше ніж 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (352, 33 грн), то за подання позовної вимоги майнового характеру підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн.
З огляду на наведене загальний розмір належного до сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції становить 665, 90 грн (114, 70 грн + 551, 20 грн). Натомість, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції стягнув в дохід держави судовий збір за подання позову в розмірі 378, 26 грн. Розрахунку належного до сплати судового збору судом не наведено. 
Враховуючи, що розрахований судом першої інстанції судовий збір не відповідає правилам Закону України «Про судовий збір», рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про розподіл судових витрат.
В іншій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.
Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до пункту 7 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 26 вересня 2015 року №670-19) за подання касаційної скарги сплачується судовий збір у розмірі 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, що на момент подачі касаційної скарги становило 799, 08 грн. Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позову, належна до сплати сума судового збору за подання касаційної скарги підлягає стягненню з відповідача, оскільки касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково.
Керуючись статтями 133, 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ТОВ «Дукла» залишити без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також в частині розподілу судових витрат скасувати, ухвалити нове рішення у цій частині.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дукла» на користь ОСОБА_2 суму в 16 619, 25 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з неправильним формулюванням причини звільнення.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дукла» в дохід держави належний до сплати судовий збір у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 665, 90 грн.
В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дукла» в дохід держави належний до сплати судовий збір за подання касаційної скарги ОСОБА_2 в розмірі 799, 08 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     В. А. Стрільчук 

Судді                                                                                                  С. О. Карпенко 

В. О. Кузнєцов 

С. О. Погрібний 

О. В. Ступак