ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року 
м. Київ

Справа №  5002-22/3237-2011 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака Ю.Я. - головуючого, суддів: Краснова Є.В., Кушніра І.В.,
секретар судового засідання - Овчарик В.М.,
за участю представників:
прокуратури - Томчук М.О. (за посвідченням),
позивача - Левадного Р.С. (представника за довіреністю),
відповідача-1 -не з'явився,
відповідача-2 - не з'явився,
третьої особи-1 - не з'явився,
третьої особи-2- не з'явився,
третьої особи-3 - Случак О.О. (представник за довіреністю),
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Т.М.М." на постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 (Калатай Н.Ф. - головуючий, судді: Мартюк А.І., Пашкіна С.А.) у справі
за позовом Заступника прокурора міста Ялти в інтересах держави в особі
Фонду державного майна України
до Виконавчого комітету Ялтинської міської ради, 
Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:
1) ОСОБА_6,
2) ОСОБА_7,
3) Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "Т.М.М.",
про визнання недійсним рішення від 14.05.2001 № 186 (2) та спонукання до повернення майна,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заступник прокурора міста Ялти в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) звернувся до Господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Виконавчого комітету Ялтинської міської ради (далі - Виконком Ялтинської міськради) і Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (далі - ЗАТ "Укрпрофоздоровниця"), правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (далі - ПрАТ "Укрпрофоздоровниця"), просив суд визнати недійсним рішення Виконкому Ялтинської міськради від 14.05.2001 № 186 (2) та зобов'язати ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" повернути державі в особі ФДМУ об'єкт нерухомості санаторію "Севастополь", а саме: спальні корпуси № 1-А площею 685,7 м^2, № 2-В площею 379,5 м^2, № 3-Б, площею 962 м^2, клуб-їдальню літ. З площею 2265,2 м^2, розташовані за адресою: м. Ялта, вул. К. Маркса 24.
Позовні вимоги обґрунтовано наявністю підстав для визнання оспорюваного акта виконавчого органу місцевого самоврядування недійсним з огляду на не вибуття з державної власності зазначеного майна, передача якого є предметом оспорюваного рішення.
Рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 23.08.2011 позов задоволено частково. Рішення Виконкому Ялтинської міськради від 14.05.2011 № 186 (2) визнано недійсним. У частині позовних вимог про повернення в державну власність спірного майно відмовлено.
Судовий акт місцевого суду обґрунтовано положеннями статті 5 Конституції УРСР 1937 року, статті 19 Конституції України, статті 53 Цивільного кодексу УРСР 1922 року, статті 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), Закону України від 10.09.1999 № 1540-ХІІ "Про підприємства, установи та організації союзного впорядкування, розташовані на території України", статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 № 1452-ХІІ "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави, постанов Верховної Ради України від 10.04.1992 № 2268-ХІІ "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" та від 04.02.1992 № 3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР", статті 1 Тимчасового положення "Про Фонд державного майна України", затвердженого Постановою Верховної Ради України від 07.07.92 № 2558-ХІІ, а також статті 43 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017 (далі - ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017), з урахуванням яких суд дійшов висновку про доведеність обставин неправомірної передачі за оспорюваним рішенням державного майна, яке не вибуло із власності держави. При цьому, зважаючи на недоведеність прокурором перебування зазначеного об'єкта нерухомості у володінні ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" з огляду на документи, які містяться в матеріалах інвентарної справи, підстав для задоволення позовних вимог про повернення цього об'єкта до державної власності немає.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 рішення місцевого суду скасовано повністю. Позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення Виконкому Ялтинської міськради від 14.05.2001 № 186 (2). В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Крім зазначених вище вимог законодавства, постанову обґрунтовано приписами статей 12, 103, 104 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, з урахуванням яких суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення місцевого суду, зважаючи на вирішення спору про права та обов'язки осіб, яких не було залучено до участі у справі. Як убачається з наявних у матеріалах справи доказів, співвласниками частини спірного майна, витребування якого, серед іншого, є предметом розгляду справи, станом на дату вирішення спору судом першої інстанції були ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а не ПрАТ "Укрпрофоздоровниця", тому вирішуючи спір у частині вимог про зобов'язання ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" повернути спірне майно державі, місцевий суд припустився порушень процесуального законодавства, а отже, наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції повністю. При цьому задоволенню підлягають вимоги про визнання недійсним рішення міськвиконкому, зважаючи на встановлений факт неправомірної передачі майна, яке не вибувало з державної власності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись із судовими актами в частині визнання недійсним рішення Виконкому Ялтинської міськради від 14.05.2001 № 186 (2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "Т.М.М." (далі - ТОВ Фірма "Т.М.М.") звернулося з касаційною скаргою про скасування судових рішень у цій частині та прийняття нового рішення про відмову в позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування наведеної ним правової позиції, скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, зокрема положень статті 10 Конституції УРСР 1978 року, статей 24, 97, 98 Цивільного кодексу УРСР, статті 325 Цивільного кодексу України, статті 20 Закону УРСР "Про власність", статей 41, 79 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, наголошуючи, що: 1) апеляційний суд, поновлюючи провадження у відновленій справі після призначення Севастопольським апеляційним господарським судом комплексної будівельно-технічної та економічної експертизи з питань встановлення площі спірних об'єктів нерухомості, вартості та якості будівельних робіт, щодо їх поліпшення, без отримання висновків експертизи і не надаючи їм належної оцінки, неповно та необ'єктивно розглянув обставини справи; 2) помилковими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що спірне майно залишилося державною власністю і не передавалося у власність профспілковим організаціям, зважаючи на норми чинного на час передачі майна законодавства про наявність статусу юридичної особи в профспілкової організації та, відповідно, майна і прав власності в такої особи; 3) оскільки держава Україна передала громадській організації (профспілці) у власність спірне майно, а профспілка розпорядилася майном шляхом його передачі до статутного фонду новоствореного товариства, наведене свідчить про відповідність прийнятого рішення Виконкому Ялтинської міськради чинному на той період законодавству України.
Рішення та постанову оскаржено лише в частині визнання недійсним рішення Виконкому Ялтинської міськради від 14.05.2001 № 186 (2), в іншій частині судові акти не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина 1 статті 300 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017).
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи (доводи, викладені у відзивах та запереченнях на касаційну скаргу)
Перший заступник прокурора Автономної Республіки Крим та ФДМУ у відзивах на касаційну скаргу просять постанову апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Прокуратура та ФДМУ зазначили про правильність висновків судів стосовно того, що згідно з законодавством, чинним на час передачі спірного майна профспілкам, здійснення функцій з управління таким майном належить виключно ФДМУ та його регіональним відділенням, а отже, відчуження і передача державного майна у власність профспілкам і наступне його внесення до статутного фонду ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" суперечить вимогам законодавства, наслідком чого є визнання відповідного рішення міськвиконкому недійсним.
Крім того, позивач і прокурор, наголосили на відсутності потреби в проведенні експертиз, призначених Севастопольським апеляційним господарським судом, зважаючи на те, що висновки експертиз не вплинуть на результат оцінки судом законності оскаржуваного рішення міськвиконкому та його відповідність вимогам чинного на той час законодавства.
Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та (або) апеляційної інстанції
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як установлено попередніми судовими інстанціями, відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР", усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я УРСР було зобов'язано передати до 01.05.1960 Українській республіканській Раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку та санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.
Серед інших санаторіїв і будинків відпочинку, які підлягали передачі Українській республіканській Раді профспілок, за переліком, наведеним у додатку № 1 до цієї постанови Ради Міністрів УРСР, зазначений санаторій "Севастополь", місцезнаходженням якого є м. Ялта, вул. К. Маркса, 24.
Згідно з пунктом 2 цієї постанови Ради Міністрів УРСР майно передавалося профспілковим органам у відання. Водночас посилання на безоплатну передачу зазначених майнових комплексів у власність профспілковим організаціям у постанові немає. Всі республіканські, крайові, обласні ради профспілок відповідно до статуту профспілок СРСР були складовими цих профспілок.
За змістом постанови Верховної Ради України від 10.04.1992 № 2268 "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" з метою збереження майна загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР передано тимчасово ФДМУ майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій. Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" передбачено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.
Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Києва від 23.12.1991 № 1971 зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", створене на основі майна його засновників - Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751 234 350 грн., що становить 92,92 % розміру статутного фонду.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 № 506 "Про захист суверенних прав власності Української РСР" введено мораторій на територіях республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону УРСР про роздержавлення майна. 
Згідно з указом Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 № 1452-ХІІ "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" та Законом України від 10.09.1991 № 1540-ХІІ "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.
Отже, госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати, які згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 № 606 передано профспілковим органам, могли бути передані тільки у господарське відання, а не у власність.
Право повного господарського відання - це право юридичної особи володіти, користуватися, розпоряджатися майном, яке надано їй власником для здійснення підприємницької діяльності.
Майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства (стаття 37 Закону України "Про власність").
Поява цієї правової категорії зумовлена необхідністю розмежування права власності держави і права підприємства щодо виділеного йому державою майна. Відмінність права власності та права господарського відання полягає насамперед у характері цих прав. Право власності є основним, самостійним правом, натомість право господарського відання насамперед залежить від права власності, отже право господарського відання є речовим правом вторинного характеру.
Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, майно санаторію "Севастополь", у тому числі зазначені три корпуси та їдальня, перебували у господарському віданні профспілок, будучи об'єктами права державної власності України. Передача цього майна до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" не спричинила зміни його форми власності.
Проте, рішенням Виконавчого комітету Ялтинської міської ради № 186 (2) від 14.05.2001 "Про оформлення права власності на спальні корпуси № 1, 2, 3 та клуб-їдальню санаторію "Севастополь" вказані об'єкти передано ЗАТ ЛОЗПУ "Укрпрофоздоровниця", правонаступником якого є ПрАТ "Укрпрофоздоровниця".
Прокурор, звертаючись в інтересах держави в особі ФДМУ, вважає, що зазначене рішення Виконкому Ялтинської міської ради від 14.05.2001№ 186 (2) прийнято всупереч вимогам чинного законодавства України з огляду на те, що майно, передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", є державною власністю.
Задовольняючи позов у частині визнання цього рішення міськвиконкому недійсним, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що матеріали справи не містять доказів передачі у власність Українській республіканській раді профспілок, правонаступником якої є Федерація профспілок України, нерухомого майна санаторію "Севастополь", а тому немає підстав вважати, що майно відчужено, а не передано у господарське відання.
Посилаючись на такі обставини, місцевий та апеляційний суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині визнання недійсним рішення Виконкому Ялтинської міської ради від 14.05.2001 № 186 (2).
Колегія суддів, погоджуючись із викладеною позицією судів попередніх інстанцій, зазначає, що передача майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду СРСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому -Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним, тому рішення органу місцевого самоврядування (Виконкому Ялтинської міськради) не відповідає закону, оскільки порушує права власника - держави України та підлягає визнанню недійсним.
Наразі судом першої інстанції всупереч вимог статей 12, 103, 104 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, хоча й повно з'ясовано обставини справи та надано правильну юридичну оцінку, проте фактично вирішено спір про права та обов'язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, а саме: ОСОБА_8, ОСОБА_7 і ТОВ Фірму "Т.М.М.", які є співвласниками частини спірного майна. Станом на час вирішення судом першої інстанції спору саме зазначені треті особи, а не ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" були власниками спірного майна, тому вирішуючи спір у частині вимог про зобов'язання ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" повернути спірне майно державі, місцевий суд припустився порушення процесуального законодавства. При цьому, суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позов, правомірно взяв до уваги висновки місцевого господарського суду, хоча й зважаючи на допущені останнім процесуальні порушення, шляхом прийняття нового рішення у справі.
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі
Колегія суддів відхиляє безпідставні посилання скаржника на те, що суд апеляційної інстанції всупереч вимог статей 41, 79 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, після відновлення втраченої справи протиправно поновив провадження й не з'ясував висновків експертиз, призначених Севастопольським апеляційним господарським судом, зважаючи на таке.
Будь-яка судова експертиза призначається в разі дійсної потреби, за відсутності відповідних спеціальних знань у конкретній галузі. Зважаючи на те, що оскаржуваною постановою визнано недійсним рішення міськвиконкому про передачу у власність державного майна як прийняте без достатніх на те правових підстав, у цьому разі немає потреби в дослідженні питань щодо площі спірних об'єктів нерухомості, їх вартості та якості будівельних робіт, проведених поліпшень.
Касаційна інстанція також відхиляє доводи скаржника про те, що спірне майно вибуло з державної власності на підставі його передачі у власність Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду СРСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а в подальшому -Федерація професійних спілок України, оскільки станом на час прийняття Виконкомом Ялтинської міськради оскаржуваного рішення, власником спірного нерухомого майна була держава в особі ФДМУ, уповноваженого розпоряджатися цим майном.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. 
Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
За змістом частини 2 статті 21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства й порушує цивільні права або інтереси.
Згідно з частиною 1 статті 393 ЦК правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. 
Отже, порушення Виконкомом Ялтинської міськради зазначених нормативно-правових актів призвело до помилкової зміни форми власності та власника майна, тому рішення від 14.05.2001 № 186 (2) є незаконним з моменту прийняття та підлягає визнанню недійсним.
Колегія суддів погоджується з викладеними у відзивах на касаційну скаргу доводами прокуратури та ФДМУ, обґрунтованість і відповідність яких чинному законодавству та фактичним обставинам справи підтверджується вищенаведеними висновками судів попередніх інстанцій.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд
Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданим сторонами, з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог та заперечень на них, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині визнання недійсним рішення Виконкому Ялтинської міської ради від 14.05.2001 № 186 (2), отже, оскаржувану постанову ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права (статті 5 Конституції УРСР 1937 року, статті 19 Конституції України, статті 53 Цивільного кодексу УРСР 1922 року, статті 393 Цивільного кодексу України, Закону України від 10.09.1991 №1540-ХІІ "Про підприємства, установи та організації союзного впорядкування, розташовані на території України, статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 № 1452-ХІІ "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави", постанов Верховної Ради України від 10.04.1992 № 2268-ХІІ "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" від 10.04.1992 № 2268-ХІІ, та від 04.02.1992 № 3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР", статті 1 Тимчасового положення "Про Фонд державного майна України", затвердженого постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 № 2558-ХІІ, а також статті 43 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Згідно з положеннями пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені ТОВ Фірмою "Т.М.М." у касаційній скарзі, не знайшли підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позову та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що за змістом положень статті 300 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, не належить до повноважень касаційної інстанції, отже, підстав для задоволення касаційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваної постанови немає.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, слід покласти на скаржника.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314- 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Т.М.М." залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 у справі № 5002-22/3237-2011 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                            Ю.Я. Чумак

Судді:                                                                                Є.В. Краснов

І.В. Кушнір