Постанова
Іменем України
 
21 березня2018 року
м. Київ
 
справа № 295/2430/16-ц
провадження № 61-1435св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів:                Олійник А. С.,                                                  Погрібного С. О.,
                             Ступак О. В. (суддя-доповідач),                  Усика Г. І.,  
 
учасники справи: 
 
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2016 року у складі головуючого судді Кузнєцова Д. В. та рішення апеляційного суду Житомирської області від 31 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., 
Матюшенка І. В., Широкової Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.
 
Позовна заява мотивована тим, що 10 грудня 2010 року позивач на вимогу сина ОСОБА_4 підписала договір дарування № 5285 за умови, що обдарований надає право довічного користування набутою ним за цим договором частиною квартири дарувальнику. Із 2013 року відповідач почав перешкоджати позивачу користуватися майном, що підтверджується відповідями з міліції, прокуратури. Зазначала, що договір дарування укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне користування набутим житлом, а тому є удаваним правочином.
 
Посилаючись на викладене позивач просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 
10 грудня 2010 року.
 
Не погоджуючись з вищезазначеним позовом, ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору дарування, в якому просив визнати недійсним договір дарування вказаного нерухомого майна у частині надання ним як обдарованим права довічного користування набутою за цим договором частиною квартири дарувальнику ОСОБА_3
 
На обґрунтування зазначав, що положення частини 3 статті 725 ЦК України передбачає можливість встановлення договором дарування обов'язку обдарованого надати право довічного користування дарунком третій особі, а не дарувальнику.
 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору дарування, наслідком якого стало набуття у власність ОСОБА_4 44/100 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, 
м. Житомир. Підписавши договір, ОСОБА_4 пристав на умову ОСОБА_3 та погодився з правом дарувальника на довічне користування квартирою, у зв'язку із чим суд не вважає за доцільне визнавати недійсним договір дарування в частині надання обдарованим ОСОБА_4 права довічного користування набутою ним за договором частиною квартири дарувальнику ОСОБА_3
 
Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 31 серпня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 22 липня 
2016 року скасовано, ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір дарування 44/100 частини квартири АДРЕСА_1 який укладений 10 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_8 та зареєстрований у реєстрі № 5285. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд своє рішення мотивував тим, що договір дарування встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника певну дію майнового і немайнового характеру, а саме надати право на користування дарунком, такий договір згідно з частиною другою статті 717 ЦК України не є договором дарування та підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статі 203 та частини першої статті 215 ЦК України.
 
У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 та рішення апеляційного суду - у повному обсязі, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольнити позов 
ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 особисто уклала договір та наполягала на пункті, який не відповідає вимогам закону, тому правомірно та обґрунтовано вважати, що про своє порушене право вона дізналася в момент підписання такого договору, тобто ОСОБА_3 з позовом звернулася з пропуском строку позовної давності, за таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано Верховному Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 1 лютого 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
 
Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5
 
Перевіривши законність оскаржуваних рішень, виходячи за межі доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішенням суду першої інстанції відмовлено у задоволенні як первісного позову 
ОСОБА_3, так і зустрічного позову ОСОБА_4
 
Не погодившись з указаним рішенням, представником відповідача ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції з вимогою про скасування рішення в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_4 та постановлення у цій частині нового рішення про задоволення вимог. Отже, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що сторона відповідача оскаржувала рішення суду першої в апеляційному порядку лише в частині вирішення зустрічного позову. В частині вирішення первісного позову - рішення суду першої інстанції не оскаржувалось 
(а. с. 68).
 
Згідно зі статтею 11 ЦПК України 2004 року, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства,  суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу,  в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїм правом щодо предмета спору на власний розсуд. 
 
Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України (у редакції, що була чинною на час ухвалення рішення) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що принцип диспозитивності реалізується на стадії апеляційного оскарження учасником справи шляхом визначення об'єкта оскарження (конкретного рішення чи його частини) та  конкретними вимогами апеляції, а також шляхом визначення заявником предмета оскарження, під якими розуміють допущені судом першої інстанції порушення, які перевіряються судом апеляційної інстанції і які наведені у доводах апеляції.
 
У свою чергу, дотримуючись принципу диспозитивності, у разі подання апеляційної скарги на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення суду першої інстанції ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. 
 
Надане суду апеляційної інстанції право на вихід за межі доводів апеляційної скарги, передбачене частиною третьою статті 303 ЦПК України 2004 року, у разі встановлення неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, не надає право суду апеляційної інстанції змінювати (збільшувати) об'єкт оскарження, тобто переглядати рішення суду першої інстанції у частині, яка не оскаржувалась заявником при зверненні до суду апеляційної інстанції.
 
Проте у даній справі суд апеляційної інстанції в порушення принципу диспозитивності скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог 
ОСОБА_3 за первісним позовом, тобто в тій частині, яка в апеляційному порядку не оскаржувалось. 
 
Отже, апеляційний суд фактично вийшов за межі об'єкту оскарження, що є порушенням вимог статей 11, 303 ЦПК України, у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.
 
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Проте за змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Оскільки судом касаційної інстанції встановлено порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які призвели до порушення принципу диспозитивності та ухвалення рішення апеляційним судом проти особи за її ж апеляційною скаргою у частині, яка нею не оскаржувалась, що по своїй суті є поворотом до гіршого становища, а тому не може вважатись справедливим, тому у даній справі суд касаційної інстанції вважає, що наявні підстави для виходу за межі доводів касаційної скарги. 
 
З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.
 
Рішення апеляційного суду Житомирської області від 31 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                         В. А. Стрільчук

 
Судді:                                                                               А. С. Олійник

 
                                                                                         С.О. Погрібний

 
                                                                                         О.В. Ступак

 
                                                                                         Г.І. Усик