ПОСТАНОВА
Іменем України

18 квітня 2018 року 
Київ
справа №461/8315/16-а
адміністративне провадження №К/9901/45288/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу Львівської митниці ДФС 
на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2017 (суддя Шавель Р.М.)
по справі № 461/8315/16-а
за позовом ОСОБА_2
до Львівської митниці ДФС
про визнання незаконною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2)  звернулася до Галицького районного суду міста Львова з позовом до Львівської митниці ДФС (далі - відповідач, скаржник, митниця) про визнання протиправною та скасування постанови.
Постановою Галицького районного суду міста Львова від 06.02.2017 адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Львівського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Галицького районного суду міста Львова від 06.02.2017  та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2017 відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та апеляційну скаргу залишено без руху, оскільки митним органом не надано документа про сплату судового збору та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги. 
Копію даної ухвали скаржником отримано 20.03.2017 (згідно повідомлення про вручення поштового відправлення № 7900723171888).
В межах встановленого ухвалою строку для усунення недоліків апеляційної скарги відповідачем вимоги ухвали від 09.03.2017 не виконано, будь-яких клопотань не заявлялося, в зв'язку з чим ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2017 апеляційну скаргу було повернено митному органу.
Львівська митниця ДФС звернулася до Львівського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою повторно. При цьому, заявила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що юридичний відділ Львівської митниці ДФС не отримав копію ухвали від 09.03.2017 про залишення апеляційної скарги без руху та відповідно не усунув недоліки апеляційної скарги у встановлений ухвалою строк. Лише після отримання ухвали про повернення апеляційної скарги митницею було сплачено судовий збір та подано апеляційну скаргу повторно.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2017 визнано неповажними підстави пропуску на апеляційне оскарження, вказані у клопотанні про поновлення строку та залишено апеляційну скаргу без руху  для наведення інших підстав, які можуть слугувати підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження.
В межах встановленого ухвалою строку для усунення недоліків апеляційної скарги митний орган звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтував аналогічними доводами, які були викладені у попередньому клопотанні.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2017 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Львівської митниці ДФС, так як  підстави, наведені у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, визнані судом неповажними, оскільки недоліки внутрішнього документообігу у державному органі влади не можуть розцінюватися як поважні підстави пропуску строку на апеляційне оскарження.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду апеляційної інстанції, скаржник звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно відмовлено у відкритті апеляційного провадження з підстав не усунення недоліків апеляційної скарги, а саме несплати судового збору та ненадання документа про сплату судового збору, позаяк за подання апеляційної скарги на рішення адміністративного суду у справі про оскарження постанови про адміністративне правопорушення судовий збір сплаті не підлягає.
Позивач процесуальним правом надати письмові заперечення на касаційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2017 відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та апеляційну скаргу залишено без руху, оскільки митним органом не надано документа про сплату судового збору та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
При цьому, предметом позовних вимог у даній справі є оскарження постанови митного органу у справі про порушення митних правил, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі частини третьої статті 470 Митного кодексу України.
Законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо. Положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще не включеними до Кодексу. Питання щодо адміністративної відповідальності за порушення митних правил регулюються Митним кодексом України (стаття 2 Кодексу України про адміністративні правопорушення).
Відповідно до статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду апеляційної інстанції) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Зокрема, Закон № 3674-VI «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору (преамбула Закону).
Частина друга статті 3 цього ж Закону містить перелік об'єктів, за які не справляється судовий збір, а його стаття 5 - перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору за подання до суду позовів, заяв, скарг, а також підстави звільнення від сплати судового збору осіб, які звертаються із заявами про захист не власних прав, а охоронюваних законом прав та інтересів інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Частиною другою цієї норми встановлено розміри ставок судового збору залежно від документа і дії, за яку він справляється, та платника судового збору. За підпунктом 2 пункту 3 частини другої цієї статті за подання апеляційної скарги, зокрема, на рішення суду встановлена ставка у відсотковому відношенні до ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Відповідно до цієї ж статті за подання, зокрема, до адміністративного суду позовних заяв розміри ставок судового збору диференційовано за характером спору (майновий/немайновий), а також правовим статусом платника судового збору (фізична особа/фізична особа-підприємець/юридична особа/суб'єкт владних повноважень).         
Відповідно до статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення  постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.
 Постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена в порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 288 КУпАП постанову уповноваженого органу державної влади чи його посадової особи про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
У частині четвертій статті 288 КУпАП передбачено, що особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита. Визначальним у цій нормі є припис (веління) про те, що у разі незгоди і оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення особа, яка її оскаржила, не обтяжується обов'язком сплачувати платіж, який належить сплачувати на загальних підставах.
Отже, відповідно до положень статей 287 КУпАП у поєднанні із частиною четвертою статті 288 цього Кодексу у разі прийняття уповноваженим органом державної влади чи його посадовою особою постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення (проступку), передбаченого КУпАП, суб'єкти, яким цим Кодексом надано право оскарження, можуть її оскаржити і звільняються від сплати платежу, який має справлятися за подання позовної заяви, скарги у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) чи до суду.
У частині четвертій статті 288 КУпАП видом платежу, від якого звільняються особи, що оскаржують постанову про накладення адміністративного стягнення, встановлено державне мито. На час виникнення спірних правовідносин, що є предметом цього перегляду, за звернення до суду у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державного управління сплачують інший вид платежу - судовий збір, правові засади справляння якого, платники, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, як зазначено вище, встановлені Законом № 3674-VI. 
Відповідно до положень статей 3, 4, 5 Закону № 3674-VI серед осіб, які мають сплачувати судовий збір або мають пільги щодо його сплати, та об'єктів справляння судового збору немає таких, які би мали його сплачувати за подання заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення, та які би постанову про адміністративне правопорушення відносили до об'єктів справляння судового збору. У взаємозв'язку із статтею 288 КУпАП цей Закон не встановлює підстав, умов, вимог, пільг щодо сплати судового збору чи державного мита органом (посадовою особою), який наклав адміністративне стягнення і який з огляду на своє процесуальне становище відповідача не підпадає і не може підпадати під категорію суб'єктів, що можуть оскаржити своє ж рішення про накладення адміністративного стягнення.
Аналіз встановленого статтею 288 КУпАП права на оскарження постанови державного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення показує, що коло осіб, які мають право оскаржити таке рішення, порядок їх оскарження та підстави звільнення від сплати державного мита встановлені і діють в редакції Закону України від 24 вересня 2008 року № 586-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху». Положення статті у цій редакції з урахуванням окремих змін та доповнень, що в основному не зачіпають положень щодо порядку оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, є чинними й діють з 16 листопада 2008 року.
За Декретом Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року № 7-93 «Про державне мито» (у редакцій, чинній до набрання чинності Законом № 3674-VI) державне мито справлялося із: 1) позовних заяв, заяв (скарг) у справах окремого провадження, з апеляційних скарг на рішення судів і скарг на рішення, що набрали законної сили. Цей нормативний акт не містив положень про сплату державного мита як особою, щодо якої винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, так і органом (посадовою) особою, яка прийняла таку постанову.
З 11 листопада 2011 року набрав чинності Закон № 3674-VI, який із цієї дати не припинив дію законодавчих актів, які передбачали пільгу щодо сплати судового збору за подання заяви про розгляд в порядку адміністративного судочинства окремих видів рішень органів державної влади, як-то правила частини четвертої статті 288 КУпАП, або обмежив можливість прийняття таких актів у майбутньому.
Таким чином, у справах про оскарження постанов у справах про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, статей 2, 3, 4 Закону № 3674-VI позивач звільняється від сплати судового збору. КУпАП дає вичерпний перелік осіб, які можуть мати статус позивача у справах про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення і на цій підставі не повинні сплачувати судовий збір при зверненні до суду першої інстанції.
Вказана правова позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13.12.2016 у справі № 21-1410а16.
Попри те, що закон звільняє від сплати судового збору позивачів (відповідачів) у справах про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, митним органом було сплачено судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням від 18.04.2017 № 2369.
При цьому, прийнята всупереч наведеним положенням судом апеляційної інстанції ухвала про залишення апеляційної скарги без руху від 09.03.2017 та ухвала про повернення апеляційної скарги стали підставою пропуску митним органом строку на апеляційне оскарження. Однак, вказані обставини судом апеляційної інстанції не були прийняті до уваги.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Відповідно до частини першої статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції приходить до висновку, що порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при зверненні з апеляційною скаргою митного органу вперше, призвели до позбавлення наданого законом права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, наведені в касаційні скарзі щодо підстав пропуску строку при зверненні з апеляційною скаргою не були оцінені судом апеляційної інстанції, позаяк клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження було обґрунтоване доводами відмінними від тих, якими обґрунтована касаційна скарга. Ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2017 та від 07.04.2017 відповідачем оскаржені не були.  Однак, враховуючи те, що митним органом строк на апеляційне оскарження пропущений з вини суду та задля відновлення права на доступ до суду, закріпленого в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (набрала чинності 11 вересня 1997 року; далі - Конвенція) колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності скасування рішення суду апеляційної інстанції з направленням справи для продовження розгляду.
Відповідно до частини першої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 345, 349, 350 , 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

        Касаційну скаргу Львівської митниці ДФС задовольнити. 
         Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2017 у справі                  № 461/8315/16-а скасувати. 
         Справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя | (підпис) | І.А. Васильєва
Судді: | (підпис) | С.С. Пасічник
| (підпис) | В.П. Юрченко