ВЕРХОВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України
місто Київ
03.04.2018 | | А/9901/61/18 800/216/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М., розглянувши без повідомлення та виклику осіб заяву ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України судового рішення в адміністративній справі за його позовом до Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕДУРА

23 травня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом до Верховної Ради України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність останньої, яка полягає у неприйнятті закону, який забезпечить охорону прав громадян на гідне, традиційне, культурне життя, безпечне для життя і здоров'я довкілля, охорону вод, лісів, земель, об'єктів благоустрою від забруднення, засмічення та шкідливих дій викидання побутових відходів, в тому числі недопалків, обгорток, тари, упаковок, кульків, пакетів, кришок від пляшок, будь-яких інших відходів чи сміття в непередбачених місцях, за межі урн, контейнерів чи інших ємностей, призначених для збирання, утилізації чи переробки сміття та зобов'язання розглянути звернення по суті і прийняти рішення.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 25.05.2017 відкрив провадження у зазначеній справі.

20.06.17 до Вищого адміністративного суду України надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі в зв'язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.06.2017 клопотання Верховної Ради України задоволено, провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про його перегляд з підстав встановлених пунктом 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Верховний Суд України ухвалою від 10.08.2017 відкрив провадження у справі                          № 800/216/17 за заявою ОСОБА_3 про перегляд рішення Вищого адміністративного суду України від 25.05.2017, а а ухвалою від 18.10.2017 призначив справу до розгляду.

У зв'язку з початком роботи Верховного Суду матеріали справи № 800/216/17 12 січня 2018 року передано до Верховного Суду та визначено Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою судді-доповідачу Хохуляку В.В.

Верховний Суд ухвалою від 29.01.2018 прийняв до провадження зазначену справу.

В матеріалах справи міститься клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи за його участі (а.с. 109). 

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень КАС України (у редакції цього Кодексу, викладеній згідно із Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Таким чином, клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи за його участю задоволенню не підлягає.

Ухвалою від 27.03.2018 Верховний Суд призначив справу до розгляду на 03.04.2018 без повідомлення та виклику учасників справи.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 22.06.2017 та передати справу на новий розгляд до цього ж суду.

На підтвердження своїх вимог наводить наступні аргументи:

- заявник зазначає, що при розгляді позову судом першої інстанції проігноровано вимоги норм статей 12, 13, 14, 16, 28, 40, 41, 45 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Лондонської, Паризької, Боннської, Орхуської, Рамсарської конвенцій, Стокгольмської, Ріо-де-Жанейрської декларацій, резолюції Генеральної Асамблеї 37/7 від 28.10.1982 про Всесвітню хартію природи і 45/94 від 14.12.1990; 

- в зв'язку з тим, що Верховна Рада України не розглянула поданий ОСОБА_3 законопроект на сьогодні не забезпечено та проігноровано національно-культурні потреби українців, охоронюване право власників та громадян користуватися природними об'єктами відповідно до закону, екологічну безпеку і дотримання екологічної рівноваги, право громадян на гідне, традиційне, культурне життя, безпечне для життя і здоров'я довкілля, охорону вод, лісів, земель, об'єктів благоустрою від забруднення, засмічення та шкідливих дій викидання побутових відходів.

У запереченнях на заяву позивача про перегляд судового рішення представник відповідача просить у задоволенні заяви відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначає: 

- ухвала Вищого адміністративного суду України від 22.06.2017 року є законною та обґрунтованою;

- стверджує, що Верховна Рада України не є суб'єктом права законодавчої ініціативи, і відповідно не може самостійно ініціювати розроблення, внесення та прийняття законів. 

Так само позивач не належить до суб'єктів, визначених у статті 93 Конституції України, а тому його законодавчі ініціативи не можуть бути предметом розгляду.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що ОСОБА_3 були скеровані до Верховної Ради України електронні петиції з пропозицією розгляду на парламентських слуханнях у Верховній Раді України законопроекту щодо внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо порушення вимог поводження з відходами.

Верховна Рада України розглянула звернення ОСОБА_3 щодо внесення до Верховної Ради України проекту Закону «Про внесення змін та доповнень до Кодексу України про адміністративні правопорушення (щодо викидання відходів у неналежних місцях)» та надала відповіді листами від 09.11.2016, 10.11.2016, 22.11.2016, 30.11.2016, 02.03.2017.

Позивач, вважаючи, що Верховна Рада України не забезпечила розгляд його звернень по суті та неналежно урядує, звернувся до суду з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ

Обговоривши доводи заяви та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення заяви відсутні.

Так, предметом заявленого ОСОБА_3 адміністративного позову була протиправна бездіяльність Верховної Ради України щодо неприйняття закону та зобов'язання Верховної Ради України вчинити дії, що стосуються законодавчої діяльності парламенту, а саме зобов'язати відповідача розглянути звернення по суті, розглянути на пленарному засіданні Верховної Ради України запропонований ОСОБА_3 проект Закону «Про внесення змін та доповнень до Кодексу України про адміністративні правопорушення» (щодо викидання відходів у неналежних місцях) та прийнята запропонований Закон.

У заяві про перегляд судового рішення Вищого адміністративного суду України, прийнятого з питань, передбачених статтею 171-1 КАС України, позивач зазначає, що при розгляді позову судом першої інстанції проігноровано вимоги норм статей 12, 13, 14, 16, 28, 40, 41, 45 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Лондонської, Паризької, Боннської, Орхуської, Рамсарської конвенцій, Стокгольмської, Ріо-де-Жанейрської декларацій, резолюції Генеральної Асамблеї 37/7 від 28.10.1982 про Всесвітню хартію природи і 45/94 від 14.12.1990.  

При цьому доводів щодо порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення Вищим адміністративним судом України незаконного судового рішення з питань, передбачених статтею 171-1 КАС України, не наводить. 

Відповідно до частин другої, четвертої статті 55 Конституції України гарантуюється право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; право кожного звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених Конституцією, та у порядку, визначеному законом.

Частиною першою статті 6 КАС України (в редакції Закону від 13.07.2017 №2136-VIII) встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Стаття 17 КАС України визначає юрисдикцію адміністративних судів, а також публічно-правові справи, на розгляд яких юрисдикція адміністративних судів не поширюється. До останніх пунктом першим частини третьої статті 17 КАС України віднесені справи, що належать до юрисдикції Конституційного Суду України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 висловив правову позицію, відповідно до якої до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України). Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині третій статті 17 КАС України, а саме справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України. Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів (абз.2-3 пп.4.2 Рішення №19-рп/2011).

В Рішенні Конституційного Суду України від 27.03.2002 №7-рп/2002 розтлумачені положення статей 85, 91 Конституції України наступним чином: за змістом положень статей 85, 91 Конституції України, Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об'єктом судового конституційного контролю (абз.4 пункту 4 Рішення №7-рп/2002).

Юридична природа повноважень Верховної Ради України як законодавчого органу висвітлена в Рішенні Конституційного Суду України від 17.10.2002 №17-рп/2002. Так, Верховна Рада України визначена в статті 75 Конституції України парламентом - єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади Верховна Рада України є колегіальним органом, який складають чотириста п'ятдесят народних депутатів України. Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів (абз.3 п.2 Рішення №17-рп/2002).

З урахуванням наведених норм та правових позицій Конституційного Суду України, при прийнятті законів Верховна Рада України не здійснює владних управлінських функцій, а реалізує свої повноваження щодо законодавчої діяльності, що не дає підстав для визнання ухвали Вищого адміністративного суду України від 22.06.2017 незаконною, в тому числі такою, що спричинила порушення конституційних прав заявника. 

Отже, заява ОСОБА_3 є необґрунтованою, а тому в її задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII) та статтями 235-242, 244, 244-1 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII), суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 22.06.2017.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Направити дану постанову особам, які беруть участь у справі.

Судді:                                                                                                                  В.В. Хохуляк

                                                                                                                             Л.І. Бившева

                                                                                                                               Т.М. Шипуліна